ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/546/26 Справа № 202/504/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєсєда Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
головуючого судді: Новікової Г.В. 
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.
за участю секретаря Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Теслі А.М. на рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 04 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який з урахуванням уточнених позовних вимог обгрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 , після смерті його залишилось спадкове майно у вигляді трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , яку останній отримав у спадок після смерті своєї матері та яка належала йому на підставі свідоцтва про спадщину від 03.09.2009 року, виданого Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою. Також зазначав, що у 1988 році батько пішов з їх сім`ї у зв`язку з тим, що став проживати з іншою жінкою - відповідачкою у справі ОСОБА_2 , з якою зареєстрував шлюб 29 листопада 1995 року. Після цього близькі відносини вони не підтримували, але з батьком зрідка зустрічалися. Про те, що батько помер, він дізнався випадково лише через місяць після його смерті. Відповідачка не повідомила про його смерть та про день поховання. Він довго не міг знайти місце його поховання, оскільки, незважаючи на наявність місця похорону ОСОБА_5 на території Амур-Нижньодніпровського кладовища, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , де були поховані його дід 26.07.1997 року, та мати його дідуся – його пробабця – ОСОБА_6 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та де батько бажав бути похованим, про що він неодноразово згадував під час розмов з ним, відповідачка поховала батька на іншому кладовищі міста Дніпра, без реєстрації його поховання, залишивши його могилу без догляду та встановлення пам`ятника.
09 квітня 2010 року він звернувся до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Після закінчення шестимісячного строку він зателефонував відповідачці, щоб домовитися про оформлення спадщини, проте відповідачка у грубій формі повідомила, що він ні на що не має права, та відмовилася з ним розмовляти далі.
У зв`язку з тим, що у нього були відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, він не міг отримати свідоцтво про спадщину після смерті батька. 01 листопада 2016 року йому зателефонувала державний нотаріус Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори та повідомила, що відповідачка ОСОБА_7 звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про спадщину після смерті чоловіка та надала заповіт, згідно з яким він не є спадкоємцем. Однак, батько в розмовах обіцяв оформити все належне йому майно на нього. Проте, відповідачка надала нотаріусу заповіт, складений від імені батька, в якому було зазначено, що все належне батькові майно має в порядку спадкування отримати відповідачка у справі, а в разі її смерті - зовсім стороння для батька особа – ОСОБА_3 . 
Пізніше він дізнався, що відповідачка звернулася до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом та надала заповіт через шість з половиною років після смерті батька лише після того, як приватний нотаріус Гула М. К., який посвідчив заповіт, пішов з життя. При огляді заповіту він побачив, що як підпис у тексті заповіту, виконаний від імені батька, так і повний запис його прізвища та ініціали, які повинні бути виконані батьком особисто, відрізнялися від підпису батька та його почерку. 
У зв`язку із цим 11 листопада 2016 року він звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовом про встановлення нікчемності заповіту, складеного від імені його батька ОСОБА_4 . Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.07. 2018 року встановлено, що заповіт, складений від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гула М.К., є нікчемним правочином на підставі того, що підпис на заповіті виконано не батьком. 
Оскільки за твердженням відповідачки нікого крім неї та батька у нотаріуса на годину підписання заповіту не було, а згідно з висновками експерта батько заповіт не підписував, від його імені підпис виконано іншою особою, у нього виникла обґрунтована підозра, що замість батька підпис міг бути виконаний відповідачкою ОСОБА_8 , тобто вона мала можливість позбавити його належної йому спадщини після смерті батька, та в той же час сприяти збільшенню своєї частки у спадщині та збільшенню частки у спадщині ОСОБА_3 . Заповіт збільшував частку у спадщині відповідачки у справі до 100 відсотків без будь-яких зобов`язань.
Відсутність його батька ОСОБА_4 , у таких значних моментах життя свого рідного сина, як: закінчення середньої школи, закінчення вищого навчального закладу (до речі, того ж закладу, що свого часу закінчив і сам ОСОБА_4 ), одруження, народження сина - ОСОБА_9 , внука ОСОБА_4 та відверта розмова з батьком при зустрічі, що відбулася у жовтні 2009 року, дає підстави стверджувати, що за життя на батька чинився постійний психологічний вплив з боку його другої дружини ОСОБА_10 .
Вважає, що дії відповідачки у справі, ОСОБА_11 , спрямовані на збільшення своєї частки у спадщині до 100%. Факт необізнаності ОСОБА_4 про існування заповіту, складеного від його імені ІНФОРМАЦІЯ_3 , знаходиться у причинному зв`язку із неможливістю останнього у здійсненні дій щодо внесення змін або скасування цього. 
Висновок експерта № 948 від 07.08.2024 року за результатами проведення судової посмертної психологічної експертизи доводить наявність психологічного впливу на ОСОБА_4 та те, що психологічний вплив був спрямований на умисне перешкоджання ОСОБА_4 на складання заповіту будь-яким стороннім іншим особам, окрім його дружини ОСОБА_2 . 
Зазначав, що маючи з 03 липня 2004 року заповіт від імені, нібито ОСОБА_4 на його ім`я, відповідачка тривалий час здійснювала психологічний вплив на свого чоловіка ОСОБА_4 , метою якого була умисна перешкода у складанні спадкодавцем ОСОБА_4 заповіту на будь-яку іншу особу окрім неї, чим сприяла збільшенню своєї частки. 
Просив усунути від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 на підставі ч.2 ст. 1224 ЦК України.
Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпра від 04 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та усунути від права спадкування після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 на підставі частини 2 статті 1224 ЦК України.
В обгрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.
Зокрема із посиланням на доводи, аналогічні доводам позовної заяви, зазначає, що суд першої інстанції звузив зміст поняття «умисного перешкоджання» до «умисних дій» (фізичного перешкоджання) складанню заповіту. Натомість, поза увагою суду залишено той факт, що ч.2 ст.1224 ЦК України не містить слова «дії», тобто умисне перешкоджання може бути реалізоване як через фізичні дії, так і через психологічний вплив, економічний вплив, створення залежності, маніпуляції, ізоляцію тощо. Також судом першої інстанції не враховано, що частина 2 статті 1224 ЦК України саме і покликана запобігти отриманню спадщини особами, які сприяли підробці або викривленню справжнього волевиявлення спадкодавця.
При цьому вважає, що позивачем належними та допустимии доказами доведено факт умисного прешкоджання відповідачкою померлому виразити своє волевиявлення та скласти заповіт без сторонього впливу з її боку, зокрема рішення суду про нікчемність заповіту; показаннями самої ОСОБА_2 та свідка ОСОБА_12 допитаних у судовому засіданні щодо проходження процедури складання заповіту у нотаріуса померлим у двох із жінкою; висновками експертиз №3213-21 та №948 відповідно до яких не виключено можливості що підпис за спадкодавця виконано ОСОБА_2 . Також висновком Експерта №948 від 07.08.2024 року за результатами проведення судової посмертної психологічної експертизи, та поясненнями експерта, який був допитаний судом за клопотанням представника відповідача, доведено наявність психологічного впливу на ОСОБА_4 , експертом підтверджено, що психологічний вплив був спрямований на умисне перешкоджання ОСОБА_4 на складання заповіту будь-яким стороннім (іншим) особам окрім його дружини – ОСОБА_2 , а також підтверджено, що такий вплив на померлого ОСОБА_4 мала саме ОСОБА_2 , а не будь-які інші особи. Під час допиту експерта, ним надано однозначну і категоричну відповідь про те, що висновок про «вірогідність» умисного перешкоджання складання заповіту є «твердженням» про перешкоджання складання заповіту; інші особи, які б могли впливати на ОСОБА_4 , окрім ОСОБА_2 були відсутні. (запис судового засідання 29.02.2025. допит експерта 00:40:45-00:41:46; 00:42:20-00:42:48).
Зазначає, що при розгляді даної справи судом першої інстанції також порушено інші норми процесуального права, що свідчать про порушення судом основних принципів цивільного судочинства, таких як верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, та демонструють надання привілеїв одній з сторін процесу (відповідачу та її представнику). Зокрема, судом неодноразово прийнято до розгляду та задоволено клопотання представника відповідача – адвоката Васюхіна Є.Ю., які не містили інформацію про наявність/відсутність кабінету в системі Електронний суд всупереч вимог ст.ст.14,43,191 ЦПК України. При цьому адвокат Васюхін Є.Ю. взагалі такого кабінету не мав, на що позивач неодноразово звертав увагу суду, але не був почутий судом.
Вважає, що наявні в матеріалах справи докази та викладені вище фактичні обставини справи у їх сукупності, в тому числі недобросовісність відповідачки, зокрема, приховування смерті батька від його єдиного сина, захоронення батька поза родовим похованням всупереч волі батька, тривале приховування нікчемного заповіту, особисте перебування в час та місці складання нікчемного заповіту, дають підстави вважати, що суд неповно дослідив обставини справи та не надав їм належної оцінки.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Зазначає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт впливу відповідачкою на померлого з метою збільшення своєї частки у спадщині. 
Представник відповідача зазначає, що експерт допитана в режимі відео конференції не змогла належним чином пояснити непорозуміння у її висновку та відповісти на питання, які виникли при ознайомленні із Висновком № 948. У Висновку №948 ОСОБА_13 використовувала при дослідженні недопустимі докази, а саме: письмові свідчення свідків сторони позивача, які було виготовлено заздалегідь до судових слухань, без присяги свідка.
Звертає увагу суду, що з 38 аркушів свідків позивача, 32 – письмові пояснення, які не передбачено ЦПК України. Жоден із зазначених письмових пояснень свідків сторони позивача не засвідчено належним чином.
Зазначає, що експерт повністю ігнорує той факт, що ОСОБА_2 з постінсультною вадою мови має другу групу інвалідності, що вказує на те, що відповідачка об`єктивно та фізично не могла маніпулювати ОСОБА_4 , тому що з листопаду 2003 року і по час складання спірного заповіту влітку 2004 року не могла ходити.
Звертає увагу на те, що в позові зазначено відповідачем ОСОБА_2 , а третьою особою ОСОБА_3 , апелянт зазначає, що ОСОБА_3 має право на 1/3 спадкового майна, як донька померлого ОСОБА_4 – спадкоємиця першої черги, при цьому жодних вимог про позбавлення її права на спадкування не висунуто і статус останньої – третя особа. 
Про час та дату розгляду справи сторони повідомлені належним чином, про що свідчить довідка про доставку повістки до електронного кабінету позивача та його представника, а також довідка про доставку на електронну пошту представника відповідача судової повістки.  
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_14 29 листопада 1995 року було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Індустріальної районної Ради народних депутатів в м. Дніпропетровську 09 липня 1996 року. Після укладання шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_2 . 
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції. 
09 квітня 2010 року із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернувся ОСОБА_1 , син померлого ОСОБА_4 .. 
У матеріалах спадкової справи міститься копія заповіту, який посвідчений 03 липня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гулою М.К., відповідно до копії якого ОСОБА_4 , усе належне йому майно заповів ОСОБА_2 .. 
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2018 року у справі № 202/7102/16-ц позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. Встановлено, що заповіт, складений від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений 03.07.2004 року за реєстровим номером 1789 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гулою М.К., є нікчемним правочином.
Під час розгляду зазначеної справи було проведена судово-почеркознавча експертиза.
Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи № 5325-17/1748-18 від 04.04.2018 року підпис від імені ОСОБА_4 у заповіті, що посвідчений 03.07.2004 року за реєстровим номером 1786 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гулою М.К. на спеціальному бланку серії ВВЕ №820947, виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою з ретельним наслідуванням справжньому підпису ОСОБА_4 , після попереднього тренування. Рукописний запис « ОСОБА_15 » від імені ОСОБА_4 , що розміщений праворуч від підпису у заповіті, що посвідчений 03.07.2004 року за реєстровим номером 1786 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гулою М.К. на спеціальному бланку серії ВВЕ № 820947, виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою з наслідуванням справжньому підпису ОСОБА_4 , після попереднього тренування. Підпис від імені ОСОБА_4 , що розміщений в реєстрі нотаріальних дій за 2004 рік приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Гули М.К. за номером 1786, виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою з ретельним наслідуванням справжньому підпису ОСОБА_4 , після попереднього тренування. Висновок щодо того, що підпис та рукописний запис « ОСОБА_15 » від імені ОСОБА_4 у заповіті, складеному 03.07.2004 року і посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гулою М.К. за реєстровим номером 1786, який виготовлений на аркуші паперу формату А-4 та зберігається в Державному нотаріальному архіві в Дніпропетровській області, виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою з ретельним наслідуванням справжньому його почерку та підпису, з попереднім тренуванням, підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи № 1317-17 від 14.07.2017 року. 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 202/7102/16-ц рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.07.2018 року залишено без змін. 
Постановою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 202/7102/16-ц рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2018 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року залишено без змін.
Згідно висновку експерта № 3212-21 від 29.09.2021 року на поставлені судом питання: Чи виконано підпис від імені ОСОБА_4 та рукописний текст " ОСОБА_15 " після підпису в заповіті від третього липня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гула М.К. та зареєстрованому в реєстрі за № 1786 , на спеціальному бланку (серія та номер бланку ВВЕ 820947), ОСОБА_2 чи іншою особою? Чи виконано підпис від імені ОСОБА_4 та рукописний текст " ОСОБА_15 " після підпису в заповіті від третього липня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гула М.К. та зареєстрованому в реєстрі за № 1786 , на звичайному аркуші паперу розміром A-4 - екземплярі, який зберігається у Державному нотаріальному архіві Дніпропетровської області, ОСОБА_2 , чи іншою особою?» - надати відповіді не надалось можливим, з причин, що викладені у п. 3, п. 5 дослідницької частини.
Відповідно до п. 3 дослідницької частини висновку, при порівнянні досліджуваних підписів із зразками підпису та почерку ОСОБА_16 , між ними встановлені окремі збіжні та розбіжні ознаки почерку. При оцінці результатів порівняльного дослідження встановлено, що ні збіжності, ні розбіжні ознаки не утворюють сукупності, достатньої для позитивного чи негативного висновку. Виявити більше ідентифікаційних ознак не вдалося через малий обсяг графічної інформації, що міститься в підписах обумовленого стислістю та простотою будови, а також через те, що підписи виконані з докладним наслідуванням справжньому підпису ОСОБА_4 . Проте невиключна можливість, що підписи можуть бути виконані ОСОБА_2 . У зв`язку з вищевикладеним, вирішити питання не надається можливим.
Відповідно до п. 5 дослідницької частини висновку, при порівнянні даних рукописних записів із зразками почерку ОСОБА_2 , між ними встановлені окремі збіжні та розбіжні ознаками почерку, проте їх об`єм та ідентифікаційна значимість не утворюють сукупності для будь-якого (позитивного чи негативного) висновку Пояснюється це наступними причинами: відносна стислість та простота будови почерку (без елементів ускладнення), що обмежують обсяг графічної інформації, необхідної для ідентифікації виконавця; схожість рухів при виконанні деяких літер та штрихів, що характерне для почерків багатьох осіб, які мають однаковий рівень сформованості письменно-рухового навички; виконання досліджуваних рукописних записів з ретельним наслідуванням почерку ОСОБА_4 , внаслідок чого власні ознаки передбачуваного виконавця не виявилися. Проте невиключна можливість, що рукописні записи можуть бути виконані ОСОБА_8 . Ґрунтуючись на вищевикладеному вирішити питання не надається можливим.
Згідно висновку експерта № 948 від 07.08.2024 року за результатами проведення судової посмертної психологічної експертизи, ОСОБА_4 були притаманні наступні індивідуально-психологічні характеристики: високий рівень стенічності, енергійності, комунікабельності. Для нього характерною була ініціативність, активність, оптимізм, життєрадісність, віра у долю, везіння, накалу почуттів від натхнення, піднесення до повного відчаю, також для нього є характерним позитивне ставлення до оточуючих, націленість на спілкування з людьми, чуйність, схильність до емпатії, щирість, сентиментальність, привітність,
Зміни проявів індивідуально-психологічних особливостей особистості ОСОБА_4 , які відбулися в періоди життя з 1995 по 2010 роки: зниження активності, тобто енергійності у справах та вчинках; підвищення реактивності, тобто інтенсивності психічних реакцій (ступінь тривожності, переживання почуття образи, приниження); підвищення рівня сензитивності, що провокувало швидкість та тривалість психічної реакції, яку неможливо пояснити адекватними та упевненими аргументами; ригідність, що виявляється в інертності установок, значними складнощами як внутрішнього, так і зовнішнього плану, що виникають при змінах умів; зміни екстравертованого типу поведінки, тобто легкості при встановленні контактів, комунікабельності, спрямованості на навколишнє, на інтровертовану поведінку - особливе ставлення до власних роздумів та переживань, що базуються на хибних посилах, складність встановлення контактів з іншими тощо.
У даних на дослідження матеріалах відстежується зміни рис характеру ОСОБА_4 , що відображають особливості його поведінки та ставлення до інших - від колективізму, доброзичливості, чуйності до індивідуалізму, безтактності, безцеремонності; від принциповості та оптимізму до без принциповості та песимізму.
У період з 1995 по 2010 роки ОСОБА_4 , перебуваючи в особливих життєвих обставинах (інсульт дружини), за об`єктивними даними міг бути підданий психологічному впливу та перебувати в незвичайному психологічному стані, що посприяло несамостійності прийняття рішення.
Зміни індивідуально-психологічних особливостей ОСОБА_4 вірогідні умисному перешкоджанню йому у складанні заповіту на користь будь-якої іншою особою, крім дружини є досить високою.
Імовірно, ОСОБА_4 міг бути упевненим у тому, що він розпоряджається майном за власною волею, у своїх інтересах чи принаймні, не в шкоду цим інтересам, що є результатом психологічного впливу та довірливих відносин між об`єктом (дружина) та суб`єктом ( ОСОБА_4 ) цього впливу.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що саме відповідачка ОСОБА_2 умисно прешкоджала спадкодавцю ОСОБА_4 скласти заповіт та виразити своє волевиявлення.
Суд апеляційної інстанції погоджується із зазначеним висновком суду першої інтанції з огляду на наступне.
Відповідно до положень ст.ст.1216, 1217, 1218, 1220 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Статтями 1223, 1222 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Згідно з ст.ст.1233, 1234, 1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.
За змістом частини другої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині.
Тобто положення частини другої статті 1224 ЦК України необхідно розуміти так, що підстави для усунення спадкоємця за заповітом чи за законом від права на спадкування через умисні дії, в результаті яких збільшилася їхня частка у спадщині, може виникнути лише тоді, коли така особа перешкоджала спадкодавцеві виразити, змінити чи скасувати своє волевиявлення у заповіті.
Виходячи з аналізу цієї норми, спадкоємець, маючи корисливий умисел, вчиняє дії, результатом яких є виникнення права на спадкування або збільшення його частки у спадщині. Незважаючи на те, що частина друга цієї статті прямо не вимагає підтвердження вчинення незаконних дій спадкоємця у судовому порядку, лише судове рішення може бути легітимною підставою для встановлення факту їх умисного вчинення і, як наслідок, - про усунення спадкоємця від права на спадкування. Не можуть спадкувати ні за законом, ні за заповітом особи, які перешкоджали спадкодавцеві виразити, змінити чи скасувати своє волевиявлення у заповіті, але за умови, що такі діяння сприяли виникненню права на спадкування у них або інших осіб або збільшенню їхньої частки у спадщині.
До аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 24 вересня 2020 року у справі №320/2176/17-ц.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_1 є сином померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 спадкодавця ОСОБА_4 , та звертаючись до суду із позовом про усунення від спадкування дружини померлого батька- ОСОБА_2 на підставі ч.2 ст. 1224 ЦК України 
зазначав, що відповідачка умисно перешкоджала спадкодавцеві скласти заповіт на користь позивача, чим збільшила свою частку у спадковому майні на 100%. 
В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався зокрема на встановлені в рамках розгляду справи №202/7102/16-ц обставини, які на його думку містять підтвердження вчинення ОСОБА_2 умисних дій щодо впливу на волевиявлення спадкодавця з приводу розпорядження спадковим майном, яке йому належало.
Однак як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом справа №202/7102/16-ц стосується визнання заповіту, складеного від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 нікчемним та під час її розгляду не встановлено, що саме ОСОБА_2 виконала підпис замість спадкодавця у цьому заповіті або примушувала свого чоловіка до складення заповіту саме на неї. За результатами розгляду вказаної справи було всновлено нікчемність заповіту
ОСОБА_4 у зв`язку із складанням такого заповіту із порушенням вимог щодо його форми, а саме відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи №5325-17/1748/-18 втановлено, що підпис у ньому вчинено не спадкодавцем, а іншою особою з ретельним наслідуванням справжньому підпису ОСОБА_4 , після попереднього тренування.
Також слід звернути увагу, що відповідно проведененого в рамках розгляду цієї справи експертного дослідження №3213-21 від 29.09.2021 року не можливо однозначно сказати, що підпис у заповіті від імені ОСОБА_4 виконаний ОСОБА_2 ..
Посилання апелянта на показання ОСОБА_2 та ОСОБА_12 з приводу перебування померлого спадкодавця у нотаріуса разом із дружиною та несвоєчасне надання оригіналу заповіту на вимогу суду, не свідчить про наявність впливу на нього під час складання заповіту.
Що ж стосується посилання апелянта на висновки, зроблені судовим експертом у висновку №948 від 07.08.2024 року як на доказ впливу ОСОБА_2 на померлого спадкодавця, то суд першої інстанці привільно не прийняв їх до уваги з огляду на попередньо встановлені обставини справи. Також висновок не містить чітких відповідей на питання: чи здійснювала психологічний вплив ОСОБА_2 на ОСОБА_4 у період складання заповіту на її користь?, а констатує лише факт зміни індивідуально-психологічних особливостей ОСОБА_4 протягом життя, зумовлених зміною життєвих обставин, зокрема його хворобою та хворобою жінки. Зазначене також не було спростовано під час допиту судого експерта у судовому засіданні. 
Таким чином, оскільки висновок №948 не містить категоричних тверджень щодо наявності впливу відповідчки на волевиявлення спадкодавця, суд першої інстанції правомірно не брав до уваги його висновки під час ухвалення рішення по суті спору, оскільки відповідно до положень ЦПК України доказування не може грунтуватися на припищеннях.
Посилання на покази свідків ОСОБА_17 (брат померлого ОСОБА_4 ), ОСОБА_18 (брат першої дружини померлого ОСОБА_4 ), ОСОБА_19 (двоюрідний племінник померлого ОСОБА_4 ), ОСОБА_20 ( перша дружина померлого ОСОБА_4 ), щодо обставин справи,судом першої інстанції праивльно не прийняті до уваги, оскільки вони спростовуються встановленими судом обставинам справи. 
Колегія суддів враховує те, що покази вказаних свідків не можуть бути беззаперечними доказами на підтвердження обставин справи, які підлягають встановленню з метою застосування наслідків, які передбачені частиною 2 статті 1224 ЦК України, оскільки в матеріалах справи наявні інші докази, зокрема і покази свідків ОСОБА_21 (знайомий з померлим ОСОБА_4 зі школи) ОСОБА_22 (подруга ОСОБА_2 ), ОСОБА_23 (сусідка по садовій ділянці померлого ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_2 ), які стверджували, що подружжя померлого ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_2 жили дружно, без скандалів, допомагали один одному під час хвороби, разом приймали рішення, які стосувались їх побуту, а також спростовували, що померлий міг бути підданий психологічному впливу. 
Також суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у померлого спадкодавця були складні відносини із родичами через наявність протиріч з приводу нерухомого майна. Також сам ОСОБА_18 зазначав, що він не надто близько спілкувався із померлим ОСОБА_4 , а перша дружина померлого - ОСОБА_20 надавала свідчення про те, що темперамент її колишнього чоловіка почав змінюватись ще за проживання їх однією сім`єю. 
Інші наявні в матеріалах справи докази, які надають характеристику померлого ОСОБА_4 , як особистості, учня та працівника, охоплють період до одруження із відповідачем ОСОБА_2 та до складання ним заповіту, а тому не можуть свідчити про наявність або відсутність впливу відповідача на спадкодавця.
Також не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Крім того зазначені апелянтом обставини не є обов`язковою підставою у розумунні ч. 3 ст.376 ЦПК України для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції.
Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду з ухваленням нового немає.
З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Теслі А.М. залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 04 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 січня 2026 року.

Судді: