ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 грудня 2025 року 
м. Київ
справа № 646/857/18
провадження № 61-16955св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Синельникова Є. В.,
учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Малахова Галина Іванівна, 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» та ОСОБА_2 на постанову Харківського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Мальованого Ю. М., Шабельнікова С. К., Яцини В. Б., від 21 листопада 2024 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1. У лютому 2018 року ОСОБА_1 , з врахуванням подальших заяв про зміну предмета позову, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Малахової Г. І., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Кей-Колект», про визнання протиправним та скасування рішення, витребування майна із чужого незаконного володіння.
2. Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що він був власником житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,092 га, за цією ж адресою, на підставі договору купівлі-продажу від 04 листопада 2004 року та державного акту на право власності на земельну ділянку від 20 липня 2006 року серія НА № 632938.
3. 22 грудня 2006 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 11102897000, за умовами якого банк зобов`язався надати йому кредит в іноземній валюті на загальну суму 
39 600 доларів США, строком до 22 грудня 2017 року.
4. В забезпечення виконання зобов`язання по кредитному договору, 
27 грудня 2006 року між ним та банком укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку передано житловий будинок та земельну ділянку.
5. Вказує, що протягом 2008-2013 років він самовільно реконструював житловий будинок. Право власності на реконструйований об`єкт ним не зареєстроване.
6. Із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно дізнався, що 
29 грудня 2017 року приватним нотаріусом - державним реєстратором Малаховою Г. І. здійснено реєстрацію права власності на спірні об`єкти нерухомого майна за ТОВ «Кей-Колект», а 31 січня 2018 року ТОВ «Кей-Колект» відчужило ОСОБА_3 і ОСОБА_4 по 1/2 частині вказаних об`єктів нерухомості, після чого вони 21 лютого 2018 року продали свої частки у праві власності ОСОБА_2 .
7. Вважає дії приватного нотаріуса Малахової Г. І. протиправними, оскільки реєстрація права власності на будинок та земельну ділянку за ТОВ «Кей-Колект» була здійснена без достатніх правових підстав, з порушенням умов договору іпотеки та Законів України «Про іпотеку», «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та на підставі неправдивих відомостей. При цьому на земельній ділянці існував житловий будинок, право на яке не було зареєстроване.
8. Стверджує, що застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься в договорі іпотеки, не могло бути підставою для позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки є лише передумовою для укладення відповідного договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який між іпотекодавцем та іпотекодержателем укладено не було.
9. Крім того, на момент реєстрації права власності на земельну ділянку та житловий будинок не проводилася оцінка предмета іпотеки, чим порушено положення статті 37 Закону України «Про іпотеку», а також не враховано, що між ним і ТОВ «Кей-Колект» існував невирішений судовий спір про стягнення кредитної заборгованості (справа № 646/1769/15).
10. Вважає, що спірне майно вибуло із власності не з його волі, на підставі незаконних реєстраційних дій та було продано третім особам, у зв`язку з чим способом захисту його права власності є віндикаційний позов до останнього володільця майна.
11. Посилаючись на викладене та остаточно сформулювавши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд 
- визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Малахової Г. І. про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а саме: рішення про реєстрацію права власності за ТОВ «Кей-Колект» на спірну земельну ділянку та житловий будинок, 
- визнати недійсним односторонній правочин ТОВ «Кей-Колект» у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки, 
- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь позивача спірне майно, скасувавши записи про право власності ОСОБА_2 на це майно.
12. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2019 року замінено співвідповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 належним відповідачем - ТОВ «Кей-Колект».
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
13. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2021 року з урахуванням додаткового рішення Ленінського районного суду 
м. Полтави від 24 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
14. Суд першої інстанції виходив з того, що застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в іпотечному договорі є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки у добровільному і узгодженому сторонами договору порядку. ТОВ «Кей-Колект» набуло право власності за згодою позивача в позасудовому порядку на підставі застереження в іпотечному договорі.
15. Суд відхилив доводи позивача щодо необхідності застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі).
16. Суд вважав, що спірне майно вибуло з власності позивача на законній підставі, а саме в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», а право власності ОСОБА_2 виникло на підставі чинного договору купівлі-продажу від 21 лютого 2018 року.
Інформація про рух справи в судах
17. Постановою Харківського апеляційного суду від 06 березня 2024 року рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 лютого 
2021 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави 
від 24 квітня 2023 року в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 змінено, мотивувальну частину рішення викладено в редакції постанови апеляційного суду.
18. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована помилковістю висновків районного суду щодо непоширення на спірні правовідносини Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» через звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку.
19. Апеляційний суд вказав, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути застосований до спірних правовідносин з інших підстав, а саме оскільки позивачем не доведено, що його постійним місцем проживання є спірний за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому місцем реєстрації позивача є квартира за адресою: 
АДРЕСА_2 .
20. Також апеляційний суд врахував, що сама по собі відсутність в реєстраційній справі документів щодо оцінки предмета іпотеки не є підставою для визнання державної реєстрації незаконною, а на час проведення оспорюваної реєстрації, серед переліку документів, які надаються реєстратору, не було передбачено документу щодо оцінки предмету іпотеки. Натомість докази щодо оцінки предмета іпотеки і направлення вимоги про усунення порушень боржнику надані під час апеляційного перегляду справи.
21. Доводи позивача про те, що на момент позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки (20 грудня 2017 року) існував спір про право, апеляційний суд відхилив з посиланням на те, що 12 вересня 2019 року ухвалою суду за заявою представника ТОВ «Кей-Колект» відповідний позов було залишено без розгляду.
22. Доводи позивача про те, що будинок було реконструйовано, а отже, вартість предмета іпотеки збільшилась з урахуванням добудови, апеляційний суд відхилив, оскільки право власності на ці добудови позивачем не зареєстровано, а звернення стягнення та державну реєстрацію вчинено саме щодо того майна, яке було предметом іпотеки.
23. Постановою Верховного Суду від 24 липня 2024 рокупостанову Харківського апеляційного суду від 06 березня 2024 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
24. Скасовуючи постанову апеляційного суду, Верховний Суд вказав, що прийнявши на стадії апеляційного перегляду від відповідача нові докази, а саме: повідомлення про направлення вимог від 18 жовтня 2017 року та звіт про оцінку майна, які не були подані до суду першої інстанції, апеляційний суд не навів мотивів такого рішення ні в окремому процесуальному документі, ні в постанові по суті спору.
25. Вимога щодо подання державному реєстратору документу щодо оцінки предмета іпотеки передбачена приписами статті 37 Закону України «Про іпотеку», а тому іпотекодержатель не міг набути у власність предмет іпотеки без визначення такої вартості. 
26. Крім того, апеляційний суд мав перевірити чи справді на момент вчинення реєстраційних дій боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість і в якому розмірі та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення реєстраційних дій. Також апеляційний суд мав перевірити доводи відзиву ОСОБА_2 щодо добросовісності його дій, як останнього набувача іпотечного майна, у контексті положень статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) та відповідної релевантної практики Верховного Суду з цього питання.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
27. Постановою Харківського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 лютого 
2021 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави 
від 24 квітня 2023 року скасовано і ухвалено нове судове рішення. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «Кей-Колект» задоволено частково. 
Витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 житловий будинок з надвірними будівлями: сарай літ. К., дві вбиральні літ. Ж, Г, душ літ. Л, льох 
літ. Д, огорожа № 4, 5, 6, 8, 9, за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, площею 0,092 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер 6310138800:09:052:0004). В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.
Позов ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Малахової Г. І. залишено без задоволення. Вирішено питання розподілу судових витрат.
28. Апеляційний суд, виконуючи вказівки Верховного Суду, врахував, що підставою для скасування державної реєстрації права власності на предмет іпотеки є порушення іпотекодержателем вимог законодавства при реалізації позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. До таких порушень належить, зокрема й відсутність оцінки вартості предмета іпотеки.
29. ТОВ «Кей-Колект», надаючи нові докази під час апеляційного перегляду, належним чином не обґрунтувало причини неподання цих доказів до суду першої інстанції. При цьому, відповідач мав достатньо часу для формування своєї правової позиції та подання відповідних доказів і заперечень.
30. Крім того, на час вчинення реєстраційних дій між сторонами був наявний судовий спір щодо підстав та розміру заборгованості, що впливає на можливість реалізації предмета іпотеки у позасудовому порядку.
31.  ОСОБА_2 , ознайомившись зі змістом документів, які стосуються спірного приміщення, врахувавши, зокрема неодноразовий перехід права власності на спірне майно у незначний проміжок часу, міг оцінити всі ризики набуття у власність спірного майна.
32. Апеляційний суд дійшов висновку, що зважаючи на сукупність встановлених у цій справі обставин ОСОБА_2 мав зважати на можливість подальших судових спорів щодо спірного майна. Також суд не встановив, що внаслідок витребування у відповідача спірного майна на нього буде покладено надмірний індивідуальний надмірний тягар.
33. Зважаючи, що державна реєстрації права власності за ТОВ «Кей-Колект» була проведена з порушенням вимог закону, воно не набуло права на відчуження спірного майна. За цих обставин, оскільки ОСОБА_1 дій щодо відчуження будинку та земельної ділянки не вчиняв, тобто майно вибуло з власності позивача поза його волею, апеляційний суд вважав, що права позивача підлягають захисту, шляхом витребування спірного майна у ОСОБА_2 .
34. Інші позовні вимоги апеляційний суд оцінив як неналежний спосіб захисту порушених прав, а вимоги, заявлені до приватного нотаріуса, такими, що заявлені до неналежного відповідача.
Короткий зміст вимог касаційних скарг
35. У касаційній скарзі ТОВ «Кей-Колект» просить скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року, залишивши в силі рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 лютого 
2021 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави 
від 24 квітня 2023 року.
36. У касаційній скарзі  ОСОБА_2 просить скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року, направивши справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції
37. 19 грудня 2024 року ТОВ «Кей-Колект», а 25 грудня 2024 року 
ОСОБА_2 подали касаційні скарги на постанову Харківського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року у справі № 646/857/18.
38. Ухвалою Верховного Суду від 27 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «Кей-Колект», витребувано із суду першої інстанції матеріали справи № 646/857/18, які у січні 2025 року надійшли до Верховного Суду. Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 .
Доводи осіб, які подали касаційну скаргу
39. Підставою касаційного оскарження судового рішення ТОВ «Кей-Колект» зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16, 
від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, 
від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19, а також у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15, від 30 липня 2020 року у справі № 752/13695/18, від 30 листопада 2022 року у справі 
№ 522/14900/19, від 16 серпня 2023 року у справі № 201/1669/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
40. Крім того, вказує на порушення апеляційним судом норм процесуального права та наявність передбачених пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підстав для скасування оскаржуваного судового рішення (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
41. Стверджує, що на момент укладення договору купівлі-продажу спірного майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містилась інформація про те, що право власності на нього зареєстровано за ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , а відомості про права інших осіб на це майно відсутні. 
42. Вважає, що  ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, втручання у його право на мирне володіння майном є неприпустимим, а витребуванням майна на нього буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. 
43. Стверджує, що апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази, а саме: висновки про вартість об`єктів незалежної оцінки від 29 грудня 
2017 року; вимоги про усунення порушень основного зобов`язання 
від 18 жовтня 2017 року.
44. Підставою касаційного оскарження судового рішення  ОСОБА_2  зазначає застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду 
від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16, від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, 
від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16, 
від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15, а також у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15, від 30 липня 2020 року у справі № 752/13695/18, від 30 листопада 2022 року у справі № 522/14900/19, від 15 березня 2023 року у справі № 725/1824/20, від 02 серпня 2023 року у справі № 308/8629/19, 
від 26 червня 2024 року у справі № 183/7765/15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
45. Зауважує, що апеляційний суд відповідно до вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 24 липня 2024 року, мав перевірити доводи щодо добросовісності дій ОСОБА_2 , як останнього набувача майна, у контексті положень статті 1 Першого протоколу Конвенції та відповідної релевантної практики Верховного Суду з цього питання. Натомість апеляційний суд фактично ухилився від встановлення добросовісності ОСОБА_2 .
46. Стверджує, що у матеріалах справи відсутні докази того, що він знав або міг знати про наявність перешкод для вчинення правочину, у тому числі, що продавці не мали право відчужувати майно, про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність речових прав у третіх осіб.
47. Звертає увагу, що спірне майно набуте ним за відплатним правочином, на час вчинення якого відомості в державному реєстрі щодо обтяжень майна були відсутні. Вважає, що нерухоме майно вибуло із власності позивача за його волею, оскільки той уклав іпотечний договір, який містить іпотечне застереження.
48. Вказує, що апеляційним судом не було досліджено факт добросовісності/недобросовісності попередніх продавців майна. Позивачем не було надано доказів наявності будь-яких зв`язків ОСОБА_2 з особами, які виступали продавцями спірного майна. Спірне майно вибуло з володіння позивача 29 грудня 2017 року, проте він не пояснив суду причини неможливості запобігти подальшому відчуженню майна на користь добросовісного набувача ОСОБА_2 , який набув це майно в 2018 році. 
Відзиви на касаційні скарги не подано
Обставини справи, встановлені судами
49. 04 листопада 2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким останній став власником 1/4 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,0920 га, за цією ж адресою.
50. 04 листопада 2004 року інші 3/4 частини вказаного житлового будинку, ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу.
51. 22 грудня 2006 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11102897000, за умовами якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті на загальну суму 39 600 доларів США під 12,3% річних на строк до 22 грудня 2017 року.
52. 27 грудня 2006 року між ОСОБА_1 та банком укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого позивач передав в іпотеку банку вказані житловий будинок та земельну ділянку.
Згідно з пунктом 2.1.1. договору іпотеки у разі невиконання чи неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок Предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами.
Пунктами 4.1. договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем у випадках, зазначених в підпунктах 2.1.1-2.1.2 цього договору; у разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності іпотекодавця або визнання його банкрутом; у разі прийняття рішення про ліквідацію юридичної особи іпотекодавця; у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором.
Пунктом 4.2. договору іпотеки встановлено, що звернення стягнення здійснюється, на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.
Згідно з пунктом 4.3. договору іпотеки, у випадках, зазначених у пунктах 2.1.1.-2.1.2. цього договору іпотеки іпотекодержатель надсилає іпотекодавцеві повідомлення, оформлене згідно зі статтею 35 Закону України «Про іпотеку».
Пунктом 4.4. передбачено, що у разі невиконання іпотекодавцем вимог, зазначених в повідомленні, по яке йдеться в пункті 4.3., іпотекодержатель здійснює звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до пункту 4.6. договору іпотеки звернення стягнення по застереженню про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється відповідно до розділу цього договору іпотеки та відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку».
Пунктом 5.2. договору іпотеки встановлено, що в повідомленні про яке йдеться в пункті 5.1., Іпотекодержатель зазначає який зі способів задоволення вимог Іпотекодержателя, що передбачені частиною 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку», застосовуються іпотекодержателем.
У разі застосування передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволення вимог іпотекодержателя (абзац 2 частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку») право власності переходить до іпотекодержателя з моменту отримання повідомлення, про яке йдеться в 
пункті 5.1. цього договору іпотеки пункт 5.3.
53. 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Кей-Колект» укладені договір факторингу № 1 та договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, відповідно до яких право вимоги за вказаним договором іпотеки перейшло до ТОВ «Кей-Колект».
54. 18 жовтня 2017 року ТОВ «Кей-Колект» склало письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання, у вигляді заборгованості з повернення кредиту станом на 18 жовтня 2017 року в сумі 40 490,70 доларів США, що еквівалентно 1 072 362,09 грн, з яких 32 415,70 грн - заборгованість за тілом кредиту, 8 074,74 грн - заборгованість за процентами. У вимозі зазначено, що кредитор вимагає усунення порушення зобов`язання та його виконання у тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги, а також попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вказаних вимог, в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
55. Вимога про усунення порушень основного зобов`язання від 18 жовтня 
2017 року була направлена ОСОБА_1 за адресою реєстрації: 
АДРЕСА_2 .
56. 29 грудня 2017 року приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Харківської області - державним реєстратором Малаховою Г. І. проведено реєстрацію права власності на спірні об`єкти нерухомого майна за ТОВ «Кей-Колект» в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки.
57. 31 січня 2018 року ТОВ «Кей-Колект» відчужило ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 1/2 частині цих об`єктів нерухомості, після чого вказані особи 21 лютого 2018 року відчужили їх ОСОБА_2 .
58. У 2015 році ТОВ «Кей-Колект» зверталось до суду з позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та ухвалою Червнозаводського районного суду м. Харкова від 11 березня 2015 року у справі № 646/1769/15-ц відкрито провадження за цим позовом.
25 вересня 2015 року Червонозаводським районним судом м. Харкова провадження у справі було зупинено до розгляду справи № 646/8362/15-ц за позовом ОСОБА_7 , ОСОБА_1 до 
ПАТ «Укрсиббанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ТОВ «Кей-Колект», про захист прав споживачів, визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту, договору іпотеки та поруки.
Ухвалою суду від 28 травня 2019 року поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 вересня 
2019 року за заявою представника позивача, позов ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_7 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишено без розгляду.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
59. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню.
60. Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
61. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
62. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
63. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
64. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.
65. Згідно з частинами першою та четвертою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
66. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя 
67. За змістом статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
68. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
69. За змістом статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час звернення стягнення на іпотечне майно, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
70. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
71. Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, в редакції, чинній на час звернення стягнення на іпотечне майно (далі - Порядок № 1127), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:
1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;
3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
72. Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем
73. У постановах від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц та 
від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною, яка впливає на визначення правомірності державної реєстрації переходу права власності на іпотечне майно під час позасудового врегулювання.
74. Крім того, у постанові від 13 березня 2024 року у справі № 201/15228/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що до 26 лютого 2020 року Порядок № 1127 не передбачав подання державному реєстратору звіту про оцінку предмета іпотеки, проте така вимога передбачалася у частині третій статті 37 Закону України «Про іпотеку», що має вищу юридичну силу та відповідно до якої іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, й зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
75. Ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною, тому іпотекодержатель зобов`язаний надати державному реєстратору документ про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за ним.
76. Підставою для скасування державної реєстрації права власності на предмет іпотеки є порушення іпотекодержателем вимог законодавства при реалізації позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. До таких порушень належить, зокрема й ненадання експертної оцінки предмета іпотеки на день його відчуження.
77. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) наголошено, що захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України (пункт 134 зазначеної постанови).
78. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
79. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
80. Згідно зі статтею 330 ЦК Україниякщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
81. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
82. Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц).
83. У розглядуваній справі ТОВ «Кей-Колект» зазначає, що вартість предмета іпотеки була визначена на момент набуття іпотекодержателем нерухомого майна у власність. Проте апеляційний суд, виконуючи вказівки Верховного Суду, надані при направленні справи на новий розгляд, встановив, що відповідні звіти про оцінку майна не були подані державному реєстратору для вчинення реєстраційних дії під час звернення стягнення на предмет іпотеки.
84. У пункті 18 Порядку № 1127 зазначено, що за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.
85. Отже, державний реєстратор, встановивши, що до документів, які подано для вчинення реєстраційних дії, не додано відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності на день його відчуження, мав підстави для прийняття рішення про відмову у вчиненні реєстраційних дії.
86. З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, що під час здійснення державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за іпотекодержателем не були дотримані положення статті 37 Закону України «Про іпотеку» та Порядку № 1127, оскільки така державна реєстрація проведена за відсутності відомостей у реєстраційних справах про вартість предмета іпотеки, що визначена на момент такого набуття.
87. За встановлених обставин, апеляційний суд, врахувавши вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 24 липня 2024 року у цій справі, та встановивши порушення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності за ТОВ «Кей-Колет», дійшов загалом правильного висновку про відсутність у товариства права на відчуження спірного нерухомого майна на користь інших осіб та наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
88. Між ОСОБА_1 та останнім набувачем спірного майна ОСОБА_2 відсутні договірні правовідносини з приводу спірного майна, тому застосований апеляційним судом механізм захисту права власності позивача відповідає правовій природі відносин, що існують між цими учасниками спору.
89. У пункті 61 постанови від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 Велика Палата Верховного суду наголошувала, що іпотекодержатель, який не набув права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. Добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном.
90. Апеляційний суд надав оцінку пропорційності втручання у права мирного володіння спірним майном ОСОБА_2 , як кінцевого набувача предмета іпотеки, та дійшов обґрунтованого висновку, що витребування у нього спірного майна, яке належить ОСОБА_1 та вибуло з його володіння поза його волею, не свідчить про порушення справедливої рівноваги (балансу) між інтересами позивача та інтересами відповідача.
91. Водночас апеляційний суд обґрунтовано враховував, що спірне майно перебувало в іпотеці, звернення стягнення на нього відбулось у грудні 
2017 року, після чого за короткий проміжок часу (менше двох місяців) воно було двічі відчужено, а на час вчинення реєстраційних дій на розгляді суду перебувала справа № 646/8362/15-ц про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.
92.  ОСОБА_2 міг оцінити ризики, пов`язані з придбанням спірного майна. Крім того, апеляційним судом враховано відсутність обставин, які б свідчили про те, що через витребування спірного майна на відповідача буде покладено індивідуальний надмірний тягар.
93. Законодавством України, зокрема статтями 22, 390, 661 ЦК України, передбачені правові механізми захисту прав та законних інтересів особи, у якої витребувано майно.
94. За відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень у грудні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення збитків до осіб, які продали йому спірне майно, - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (справа № 643/15265/24-ц).
95. Доводи  ОСОБА_2 про те, що спірне майно вибуло із власності позивача за його волею є помилковими, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки має відбуватися в порядку, визначеному договором та законом.
96. З урахуванням встановлених обставин висновки апеляційного суду не суперечать висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16, від 03 липня 2019 року 
у справі № 342/180/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, 
від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16, 
від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15, а також у постановах Верховного Суду від 20 березня 
2019 року у справі № 521/8368/15, від 30 липня 2020 року у справі 
№ 752/13695/18, від 30 листопада 2022 року у справі № 522/14900/19, 
від 15 березня 2023 року у справі № 725/1824/20, від 02 серпня 2023 року 
у справі № 308/8629/19, від 16 серпня 2023 року у справі № 201/1669/21, 
від 26 червня 2024 року у справі № 183/7765/15, на які заявники посилаються у касаційних скаргах.
97. Інші доводи касаційних скарг не спростовують висновків апеляційного суду та переважно спрямовані на переоцінку доказів Верховним Судом, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України.
98. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц).
99. Визначений ЦПК України порядок надання доказів сторонами передбачає, що сторони надають докази на підтвердження своїх вимог та заперечень саме в суді першої інстанції, а докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках.
100. Апеляційний суд відповідно до положень статті 89 ЦПК України та вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 24 липня 2024 року, надав оцінку доказам, поданим сторонами у встановленому процесуальним законом порядку.
101. Незгода заявників із оскарженим судовим рішенням, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування постанови апеляційного суду.
102. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
103. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain від 09 грудня 1994 року, заява № 18390/91, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
104. Оскаржена постанова апеляційного суду є достатньо вмотивованою та містить висновки суду щодо питань, які мають значення для вирішення справи.
105. В межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що оскаржуване судові рішення ухвалено із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 
ЦПК України є підставою для залишення касаційних скарг без задоволення, 
а постанови апеляційного суду - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
2. Постанову Харківського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:	В. В. Шипович О. М. Осіян Є. В. Синельников