ПОСТАНОВА 
Іменем України

25 листопада 2025 року                                                         м. Кропивницький

справа № 398/3969/25
провадження № 22-ц/4809/1821/25 
       
       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О. Л., Чельник О. І.,
за участі секретаря – Бойко В. В.,
учасники справи:        
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа – Орган опіки та піклування Мукачівської міської ради,
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Пітецького Віталія Вікторовича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 01 жовтня 2025 року у складі судді Молонової Ю. В. і

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст вимог позовної заяви

В червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проживання батька.
Позовна заява мотивована тим, що 15.09.2019 між сторонами було укладено шлюб, від якого мають малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_3 фактично проживає з батьком та перебуває на його утриманні. 
Оскільки ОСОБА_2 з дитиною майже не спілкується, участі у вихованні, фізичному, духовному та моральному розвитку не приймає, її життям не цікавиться, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 01 жовтня 2025 року провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Орган опіки та піклування Мукачівської міської ради, про визначення місця проживання дитини закрито.
Ухвала суду мотивована тим, що між сторонами фактично відсутній предмет спору щодо визначення місця проживання дитини, що унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Пітецький В. В., який представляє інтереси ОСОБА_1 , просить скасувати ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 01 жовтня 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що на момент подачі позову та дати розгляду справи в суді першої інстанції між сторонами існує спір про право щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком.
Представник позивача в судовому засіданні суду першої інстанції підтвердив, що малолітня дитина має зареєстроване місце проживання разом з матір`ю, фактично проживає то з одним з батьків, то з іншим.
Даний спір виник для вирішення юридичної суперечки між батьками щодо остаточного визначення місця проживання дитини разом з одним з батьків.
Заява відповідача про визнання позовних вимог подана вже після подання позову та відкриття провадження у справі, тобто до моменту винесення оскаржуваної ухвали спір існував.
Суд першої інстанції забов`язаний був встановити обставини справи та продовжити розгляд справи з цією метою, а не ухвалювати рішення про закриття провадження у справі.

Відзив на апеляційну скаргу

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Розгляд справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

Учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень з судовими повістками та довідками про доставку електронних документів.
Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Оскільки учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглядати справу без їх участі, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
З урахуванням викладеного відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самі сторони врегулювали спірні питання.
Разом з цим за змістом пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.
Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).
Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суд у постанові від 10 квітня 2019 року у справі  № 456/647/18 (провадження №61-2018св19).
Закриваючи провадження у цій справі, суд першої інстанції виходив з відсутності предмета спору, адже між сторонами відсутній предмет спору в частині визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , на що вказують наступні обставини:
- малолітня дитина мешкає разом з батьком (позивачем), вказану обставину позивач та відповідачка визнають і не оспорюють;
- відповідачка зазначає про відсутність у неї будь-яких претензій або спорів з приводу місця проживання сина;
- матеріали справи не містять жодних доказів, що відповідачка будь-яким чином раніше оспорювала можливість проживання дитини разом з батьком, створювала перешкоди для цього або вчиняла передбачені або не передбачені законом дії, направлені на зміну місця проживання малолітнього;
- висновком Виконавчого комітету Мукачівської міської ради визнано доцільним визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .
Однак, з такими висновками суду першої інстанції суд не погоджується та зауважує, що відсутність спору характеризується тим, що між сторонами не залишається неврегульованих питань, а тому задоволення матеріально-правової вимоги позивача за такої ситуації є недоцільним і таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, які вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою.
Водночас у справі, яка переглядається, позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що малолітня дитина постійно проживає з ним. ОСОБА_1 вказував, що він добросовісно виконує свої батьківській обов`язки, створює для дитини необхідні умови для проживання та розвитку, забезпечує усім необхідним, піклується про культурний розвиток та належний відпочинок дитини, намагаючись по можливості подорожувати з сином закордон, що також ускладнюється не визначенням місця проживання дитини.
З урахуванням викладеного, а також враховуючи факт пред`явлення ОСОБА_1 позову про визначення місця проживання дитини, суд приходить до висновку, що на час пред`явлення позову був наявний предмет спору, оскільки саме по собі пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини з батьком дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини.
Суд наголошує на тому, надання органом опіки та піклування, висновку про доцільність визначення місця проживання дітей з батьком не свідчить про те, що між сторонами відсутній спір. 
Відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем також не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.
Подібний за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20), від 05 червня 2024 року у справі № 756/6412/23 (провадження № 61-4297 св 24), від 22 травня 2024 року у справі № 204/1150/23 (провадження № 61-4982св24).
Так, у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.
Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина перша статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя.
Отже, суд дійшов висновку, що суд першої інстанції належним чином не дослідив матеріали справи, не врахував наведені обставини, у зв`язку з чим зробив передчасний та помилковий висновок про закриття провадження у справі.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України).
Оскільки, суд першої інстанції виніс ухвалу з порушенням норм процесуального права, яке призвело до постановлення незаконної ухвали, помилково закрив провадження у справі, з метою недопущення порушення права на доступ до правосуддя, суд приходить до висновку, що відповідно пункту четвертого частини першої статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Згідно пункту 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки, ухвала суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому розгляду справи, підлягає скасуванню з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл суми судових витрат, понесених позивачем під час перегляду оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції, підлягає здійсненню судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами розгляду справи по суті, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд 

У Х В А Л И В :

       Апеляційну скаргу адвоката Пітецького Віталія Вікторовича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , задовольнити.
Ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 01 жовтня 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
       Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.
       Повний текст постанови складено 02.12.2025.

Головуючий суддя                                                 С. І. Мурашко 
Судді                                                                 О. Л. Карпенко
О. І. Чельник