ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

02 лютого 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/28084/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Божко Л.А. (доповідач),
суддів: Дурасової Ю.В., Лукманової О.М., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2025 року (суддя Захарчук-Борисенко Н.В.) в адміністративній справі №160/28084/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,- 

в с т а н о в и В :

ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому просив:
- визнати незаконним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 06.08.2025 року №855/03-16 про відмову в задоволенні заяви позивача від 30.07.2025 року про перерахунок, індексацію та виплату пенсії в період з 07.10.2009 року по 24.03.2013 року, перерахунок та індексацію пенсії в період з 25.03.2013 року по 30.11.2021 року, перерахунок , індексацію та виплату пенсії з 01.12.2021 року по теперішній час, з компенсацією втрати доходу за затримку термінів виплати пенсії в зазначених вище періодах;
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення виплати позивачу пенсії за віком, починаючи з 01.12.2021 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести позивачу, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-IV", перерахунок, індексацію та виплату пенсії з 07.10.2009 року по 24.03.2013 року, з 25.03.2013 року по 30.11.2021 року, з урахуванням раніше виплачених сум, з 01.12.2021, з компенсацією втрати доходу за затримку строків виплати пенсії, на вказаний позивачем банківський рахунок;
- відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 371 КАС України, допустити негайне виконання рішення суду в повному обсязі заявлених позовних вимог, шляхом стягнення одним платежем заборгованості по пенсії, з компенсацією втрати доходу за затримку строків виплати пенсії, за період з 07.10.2009 року по момент виплати заборгованості по пенсії;

- відповідно до ч.6 ст. 246, ч. 1 ст. 382 КАС України, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у 14-денний строк надати до суду звіт про виконання судового рішення, зверненого до негайного виконання.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що дії відповідача щодо виплати пенсії за віком у період з 25.03.2013 року по 30.11.2021 року у невстановленому законом розмірі, припинення виплати пенсії позивачу з 01.12.2021 року по теперішній час, без попереднього повідомлення позивача та прийняття відповідного рішення, а також рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області від 06.08.2025 № 855/03-16 про відмову в перерахунку та виплату пенсії позивачу в період з 07.10.2009 року по 24.03.2013 року і починаючи з 01.12.2021 року по теперішній час – є неправомірними і такими, які порушують конституційне право позивача на пенсійне забезпечення в старості, що потребує судового захисту. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2025 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 06.08.2025 року №855/03-16 про відмову в задоволенні заяви позивача від 30.07.2025 року про перерахунок, індексацію та виплату пенсії в період з 07.10.2009 року по 24.03.2013 року, перерахунок та індексацію пенсії в період з 25.03.2013 року по 30.11.2021 року, перерахунок , індексацію та виплату пенсії з 01.12.2021 року по теперішній час, з компенсацією втрати доходу за затримку термінів виплати пенсії в зазначених вище періодах. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення виплати позивачу пенсії за віком, починаючи з 01.12.2021 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про перерахунок та виплату пенсії за віком від 30.07.2025 року, з урахуванням правової оцінки надано судом у цьому рішенні. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить судове рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, скаржник посилається на те, що суд з метою повного відновлення порушених прав позивача не зобов`язав відповідача відновити виплату пенсії з 01.12.2021 року з перерахунком та індексацією пенсії, з компенсацією втрати доходу за затримку термінів виплати пенсії. Також в спірних правовідносинах є доцільним встановлення судового контролю. 
Також апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції було подано Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якій з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та відмовити у задоволені позову в цій частині, з посиланням на відсутність правових підстав. 
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг з огляду на таке.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.06.2013 року у справі № 201/5024/13-а, зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі поновити виплату пенсії призначеної ОСОБА_1 як не працюючій громадянці, на підставі пенсійної справи, з урахуванням індексу інфляції, на вказаний в заяві банківський рахунок, 25.03.2013 року.
30.07.2025 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про перерахунок та виплату пенсії за віком, в якій просила:
- провести перерахунок, індексацію та виплатити пенсію за віком, як непрацюючій особі та дитині війни, за період з 07.10.2009 року по 24.03.2013 року, з компенсацією втрати доходу за затримку виплати пенсії;
- провести перерахунок, індексацію та виплатити пенсію за віком, як непрацюючій особі та дитині війни, за період з 25.03.2013 року по 30.11.2021 року, з урахуванням раніше виплачених сум, з компенсацією втрати доходу за затримку виплати пенсії;
- провести перерахунок, індексацію та виплачувати пенсію за віком, як непрацюючій особі та дитині війни, починаючи з 01.12.2021 року, з компенсацією втрати доходу за затримку виплати пенсії;
- здійснювати виплату пенсії на визначений позивачем банківський рахунок.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 06.08.2025 року № 912010801715 відмовлено позивачці в проведенні перерахунку пенсії, у зв`язку з відсутністю законних підстав. Також в рішенні зазначено, що при розгляді електронної пенсійної справи заявниці та документів, долучених до заяви про перерахунок, встановлено, що виплата пенсії ОСОБА_2 припинена з 01.12.2021 року в зв`язку з тривалою неоплатою. В документах доданих до заяви для перерахунку пенсії міститься заява довільній формі про перерахунок та виплату пенсії за віком починаючи з 07.10.2009 року з посиланням на постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.06.2013 року у справі 201/5024-13а, згідно якої відповідачем є УПФУ в Жовтневому районі м. Дніпропетровська, ОСОБА_3 зазначену постанову суду не надала.
Позивач вважає дії відповідача щодо виплати пенсії за віком у період з 25.03.2013 року по 30.11.2021 року у невстановленому законом розмірі, припинення виплати пенсії позивачу з 01.12.2021 року по теперішній час, без попереднього повідомлення позивача та прийняття відповідного рішення, а також рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області від 06.08.2025 № 855/03-16 про відмову в перерахунку та виплату пенсії позивачу в період з 07.10.2009 року по 24.03.2013 року і починаючи з 01.12.2021 року по теперішній час - неправомірними, і такими, які порушують конституційне право позивача на пенсійне забезпечення в старості, що потребує судового захисту.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 51 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного Суду України № 25рп/2009 від 07.10.2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 9 липня 2003 року № 1058-IV.
Як зазначено у вказаному Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі “Пічкур проти України”, яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).
У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі “Пічкур проти України”, як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини”.
З огляду на наведене, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009, Закон України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” не містить такої підстави для припинення виплати пенсії як перебування пенсіонера за кордоном.
Отже з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” з урахуванням рішення Конституційного суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися в будь-якому разі незалежно від місця проживання пенсіонера.
І саме з цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.
За правилами ч.2 ст.49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.
Аналіз норм пенсійного законодавства вказує на те, що особа, яка має право на виплату пенсії та здійснила визначені законом дії на реалізацію свого права щодо поновлення виплати пенсії, має право на таке поновлення незалежно від місця свого проживання або перебування.
Приписами ст. 44 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, перерахунок та поновлення виплати пенсії здійснюється на підставі особисто поданої пенсіонером заяви, також, заяву про перерахунок та поновлення виплати пенсії може бути подано пенсіонером через свого повноважного представника.
Згідно із пунктом 1.1 наведеного вище Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” № 22-1 заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).
Згідно із абз.1 п.1.5 Порядку № 22-1 заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.
Отже наведені норми містять положення, що дозволяють звернення пенсіонера з заявою про поновлення виплати пенсій не особисто, а через законного представника.
Право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.
Проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України. Тобто, кожен громадянин України має право на вибір місця свого проживання із збереженням всіх конституційних прав.
За таких обставин, позивач проживаючи в державі Ізраїль, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України і пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.
Оскільки відповідачем не було належним чином розглянуто заяву позивача від 30.07.2025 року, та як наслідок винесено необґрунтоване рішення, в якому не надано оцінки вимогам позивача заявленим у заяві про перерахунок пенсії, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 06.08.2025 року №855/03-16 про відмову в задоволенні заяви позивача від 30.07.2025 року про перерахунок, індексацію та виплату пенсії в період з 07.10.2009 року по 24.03.2013 року, перерахунок та індексацію пенсії в період з 25.03.2013 року по 30.11.2021 року, перерахунок , індексацію та виплату пенсії з 01.12.2021 року по теперішній час, з компенсацією втрати доходу за затримку термінів виплати пенсії в зазначених вище періодах.
Щодо припинення виплати пенсії позивача з 01.12.2021 року, суд зазначає наступне.
Так, у рішенні ГУ ПФУ в Запорізькій області від 06.08.2025 № 855/03-16 (Дод. 100) зазначено, що виплату пенсії позивачу припинено з 01.12.2021 року, у зв`язку з тривалою неоплатою. 
Водночас доказів відповідачем не надано доказів про зупинення виплати пенсії позивачу, з підстав, визначених ст.49 Закону №1058-IV, відповідачем не приймалося. Доказів протилежного відповідачем не надано, що свідчить про порушення Пенсійним органом чинного законодавства.
Отже, припинивши виплату пенсії позивачу не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV, без прийняття відповідного рішення, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії за віком, яке є об`єктом захисту за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тому, його дії мають бути визнані судом протиправними.
За таких обставин суд зауважує, що не поновлюючи позивачу пенсію за відсутності обґрунтованих підстав, відповідач порушив право останнього на її отримання, а тому задоволенню підлягає позовна вимога щодо визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення виплати позивачу пенсії за віком, починаючи з 01.12.2021 року.
При цьому суд першої інстанції вірно зазначив, що рішенням відповідача не охоплена всі питання які фактично заявлені до вирішення в цьому адміністративному позову, зокрема, щодо індексації пенсії, а тому належним способом відновлення порушених прав позивача, задля не втручання у дискреційні повноваження відповідача, є саме зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про перерахунок та виплату пенсії за віком від 30.07.2025 року, з урахуванням правової оцінки надано судом у цьому рішенні.
Щодо виплати компенсації втрати частини доходів.

Так, питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19 жовтня 2000 року №2050-ІІІ “Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати” (далі - Закон №2050).
Відповідно до положень статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі по тексту - Закон № 2050-III) від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Згідно з положеннями статті 2 Закону № 2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі необхідно розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії (частина друга статті 2 Закону № 2050-III).
Статтею 3 Закону № 2050-III передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але невиплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Згідно з положеннями статті 4 Закону № 2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Відповідно до статті 6 Закону № 2050-III компенсацію виплачують за рахунок коштів Пенсійного фонду України, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.
З метою реалізації Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21.02.2001 №159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок №159).
Пунктом 2 вказаного Порядку передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001.
Згідно з пунктом 4 цього Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Отже, основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі індексації грошового забезпечення та невірно обрахованого розміру складових грошового забезпечення). Водночас компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - військовою частиною) добровільно чи на виконання судового рішення.
З 01.05.2023 виплату розпочато виплату пенсії. Заборгованість за період з 01.05.2016 по 30.04.2023 (104238 грн. 12 коп.) обліковано відповідно до постанови КМУ № 1165 та внесено до переліку отримувачів на 2023 рік, виплата буде проводиться за рахунок державного бюджету.
При цьому зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону №2050-ІІІ, окремих положень Порядку №159 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але невиплачені.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегій суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 30 вересня 2020 року у справі №2-а-1/11, від 31 серпня 2021 року у справі №264/6796/16-а.
З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки позивачем не здійснено виплату пенсії за вказаний період та така компенсація може бути виплачена відповідачем добровільно під час нарахованої суми пенсії або протягом одного місяця після здійснення відповідної виплати на виконання судового рішення, а тому така позовна вимога є передчасною та не підлягає задоволенню.
Також суд першої інстанції вірно зазначив, що оскільки в частині вимог про нарахування та виплату пенсії судом відмовлено та пенсійним органом ще не визначено конкретної суми пенсії, клопотання про звернення рішення до негайного виконання задоволенню не підлягає.
Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, слід зазначити наступне.
Одним із видів судового контролю за виконанням рішення суду, який передбачений КАС України, є встановлення судом обов`язку суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення (ст..382 КАС України).
Так, згідно з частиною 1 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина 2 статті 382 КАС України).
З огляду на положення вказаної норми процесуального права суд апеляційної інстанції зазначає, що встановлення судового контролю за виконанням судового рішення є правом, а не обов`язком суду.
В той же час, такі повноваження суду повинні бути реалізовані з урахуванням того, що контроль за виконанням судового рішення здійснює суд, що прямо передбачено ст..129-1 Конституції України, і такі повноваження суду запровадженні з метою забезпечення права особи на ефективний судовий захист в адміністративному судочинстві.
Отже, вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, суд повинен з`ясувати те, чи виконано судове рішення, причини, які призводять до невиконання такого рішення та чи є вони об`єктивними, оцінити ризики, які можуть існувати для позивача у випадку невиконання рішення суду.
В даному випадку позивачем не наведено обґрунтованих підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, а тому суд правомірно відмовив у задоволені такої вимоги. 
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст.316, 321, 322, 325 КАС України, суд,- 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за винятком наявності підстав передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя Л.А. Божко 

суддя Ю. В. Дурасова 

суддя О.М. Лукманова