ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
25 листопада 2025 року
м. Київ
 
справа № 947/20930/22
провадження № 61-14853св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на постанову Одеського апеляційного суду 
від 21 травня 2024 року у складі колегії суддів: Назарової М. В., 
Коновалової В. А., Лозко Ю. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2022 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частку квартири.
 
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 проживав з ОСОБА_4 з березня 2005 року до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 як дружина та чоловік без реєстрації шлюбу в належній ОСОБА_4 квартирі АДРЕСА_1 .
 
Позивач вказував, що впродовж усього періоду проживання однією сім`єю як чоловік та дружина вони вели спільне господарство та побут, мали спільний сімейний бюджет та витрати, спільні сімейні заощадження, за які і придбали вказану квартиру. Разом займалися благоустроєм квартири, зокрема, робили ремонт, купували меблі та інші предмети домашнього побуту, разом подорожували за кордон та святкували свята.
 
За час спільного проживання з ОСОБА_4 , а саме 30 грудня 2014 року, накопичивши кошти, вони придбали у спільну власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .
 
Позивач вказував, що останні роки дружина дуже хворіла, перенесла два переломи шийки стегна, операції, реабілітацію, інсульт, однак він увесь цей час був поруч з нею, піклувався про неї, доглядав її та допомагав по господарству.
 
ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_4 , з якою вони майже не спілкувалися, вона проживала окремо і дуже рідко навідувала матір, після смерті матері, забрала всі правовстановлюючі документи та на телефонні дзвінки не відповідає.
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив встановити факт його проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з березня 2005 року до 02 листопада 2021 року; визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя; визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири 
АДРЕСА_2 , придбаної під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 .
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2023 року 
в задоволенні позову відмовлено.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, оцінивши досліджені 
у справі докази, зокрема, пояснення сторін, письмові докази, показання свідків, вважав встановленим той факт, що з березня 2005 року до 02 листопада 2021 року, тобто до дня смерті ОСОБА_4 , сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали разом, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, дбали один про одного, несли спільні витрати по утриманню майна, вважали один одного членом подружжя та мали взаємні права та обов`язки, що і є ознаками сім`ї. Крім того, позивач вказував, що брав участь у похованні, надавши відповідачу 20 000,00 грн, після смерті 
ОСОБА_4 через сорок днів він самостійно покинув квартиру, в якій вони проживали з ОСОБА_4 , що не заперечувала відповідач. Проте суд вказав, що позивач не надав належних, допустимих і безперечних доказів, що спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності його та ОСОБА_4 , набуте ними за час спільного проживання та на яке він має право власності на 1/2 частку майна. За навдених обставин суд вважав, що оскільки не встановлено наявності спільного сумісного майна, то встановлення факту проживання однією сім`єю є зайвим та не створить для позивача жодних правових наслідків, тому суд відмовив у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 21 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_5 , задоволено частково.
 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2023 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку квартири скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про задоволення цих позовних вимог.
 
Визнано право власності за ОСОБА_1 на 1/2 частку квартири, придбаної за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , та викладено мотивувальну частину рішення в частині визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку квартири 
в редакції постанови апеляційного суду.
 
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не є належним способом захисту порушених прав, оскільки вимоги про встановлення юридичних фактів, зокрема щодо спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не 
є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про визнання права власності, а лише підставою для її вирішення; при розгляді справ про визнання права власності на майно, яке набуто під час проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення; позовні вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном з померлим не є належним способом захисту права позивача.
 
Апеляційний суд зазначив, що оскільки ОСОБА_2 висновки суду першої інстанції про встановлення факту перебування ОСОБА_1 із ОСОБА_4 
у фактичних шлюбних відносинах з березня 2005 року до 02 листопада 
2021 року не оскаржувала, апеляційний суд дійшов висновку про доведеність факту проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з березня 2005 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Оскільки спірну квартиру було придбано під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, то відповідно до статті 74 СК України на неї поширюється режим спільного сумісного майна подружжя, де їх частки є рівними.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
14 жовтня 2024 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 21 травня 2024 року та залишити в силі рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2023 року.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що в матеріалах справи немає доказів того, що позивач надавав ОСОБА_4 кошти на придбання спірної квартири. Заявник вказує, що позивач під час допиту пояснив, що кошти він надав ОСОБА_4 у борг і чекав на їх повернення. Спірну квартиру було придбано за кошти, одержані від продажу квартири, яка належала ОСОБА_2 на праві власності, при цьому кошти в сумі 2 500,00 дол. США, яких не вистачало на придбання спірної квартири, надала ОСОБА_4 . Тобто в матеріалах справи немає доказів того, що спірну квартиру було придбано за спільні кошти 
ОСОБА_4 і ОСОБА_1 . Вказує, що суд першої інстанції відмовив 
в задоволенні позову про встановлення фату проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому висновок апеляційного суду про доведеність цього факту є неправильним. Жодного доказу спільного проживання та ведення спільного господарства немає.
 
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року 
у справі № 6-801цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1568цс16, 
від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, 
від 05 квітня 2023 року у справі № 640/256/18-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Аргументи інших учасників справи
 
03 лютого 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Одеського апеляційного суду від 21 травня 
2024 року - без змін.
 
Відзив мотивовано тим, що спірну квартиру було придбано за спільні кошти та в період проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що правильно встановили суди, а тому на неї розповсюджується дія норми статті 74 СК України щодо спільної сумісної власності подружжя.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Київського районного суду м. Одеси.
 
27 січня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
 
Короткий зміст фактичних обставин справи
 
30 грудня 2014 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу придбала квартиру АДРЕСА_2 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 .
 
Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на майно, яка складається 
з квартири АДРЕСА_2 ; квартири АДРЕСА_4 ; автомобіля марки «Chevrolet», 2008 року випуску, та грошових вкладів.
 
Із матеріалів спадкової справи відомо, що 18 лютого 2022 року із заявою про прийняття спадщини звернулась донька спадкодавця ОСОБА_2 , яка 
є спадкоємцем першої черги спадкоємців за законом, інших спадкоємців немає, крім того заповітів або спадкових договорів немає.
 
05 вересня 2022 року приватний нотаріус Токарська Т. В. на ім`я 
ОСОБА_2 видала три свідоцтва про право на спадщину за законом на майно ОСОБА_4 , зокрема свідоцтво про право на спадщину за законом від 05 вересня 2022 року № 1247 на спірну квартиру АДРЕСА_2 .
 
ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини щодо майна ОСОБА_4 до нотаріальної контори не звертався.
 
У спірній квартирі зареєстрованих осіб немає.
 
ОСОБА_4 була зареєстрована за адресою: 
АДРЕСА_5 .
 
ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , яка належить йому на праві власності.
 
ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: 
АДРЕСА_7 .
 
З акта, засвідченого директором КП «Житлово-комунальний сервіс «Чономорський», відомо, що ОСОБА_1 у період з березня 2005 року до дня смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав разом 
з нею у квартирі АДРЕСА_1 .
 
Під час розгляду справи були допитані свідки.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.
 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 
05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
 
У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування 
і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами.
 
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
 
При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна 
є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує 
в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна 
(див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).
 
Апеляційний суд, встановивши, що суд першої інстанції в мотивувальній частині судового рішення встановив факт спільного проживання ОСОБА_4 
і ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з березня 2005 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке в цій частині в апеляційному порядку 
ОСОБА_2 не оскаржувала, дійшов правильного висновку про наявність судового рішення, яким встановлено факт проживання ОСОБА_4 
і ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з березня 2005 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Аргументи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції відмовив 
в задоволенні вказаних вимог, а тому такий факт не є встановлений, 
є безпідставними, оскільки результат аналізу змісту рішення суду першої інстанції свідчить про те, що підставою відмови в задоволенні позову в частині вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу стало те, що оскільки суд не встановив наявності спільного сумісного майна, то встановлення факту проживання однією сім`єю, на думку суду, є зайвим та не створить для позивача жодних правових наслідків.
 
Щодо визнання спірного майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частку квартири.
 
Як вже було встановлено, факт спільного проживання ОСОБА_4 
і ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з березня 2005 року до 02 листопада 2021 року встановлений рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2023 року, яке відповідач в цій частині в апеляційному порядку не оскаржувала.
 
Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України).
 
Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України).
 
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України).
 
У постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 зазначено: «У статті 74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому на рівні статті 74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що 
є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України. У статті 74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували 
у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована 
й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів».
 
Верховний Суд у постанові від 10 травня 2023 року у справі № 215/1191/17 зазначив: «Спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з них вони були набуті. Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток жінки та чоловіка, може здійснюватися на підставі: (а) договору жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі; (б) рішення суду при наявності спору між жінкою та чоловіком, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі».
 
Тлумачення змісту пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту, як визнання права, може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20, постанова Верховного Суду 
у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)).
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних 
у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
 
Вирішуючи спір, апеляційний суд, з урахуванням вже встановленого факту спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, дійшов правильного висновку про те, щоне спростованою ОСОБА_2 є презумпція спільності права власності ОСОБА_1 
і ОСОБА_4 на спірну квартиру, яка набута ними в період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому квартира 
АДРЕСА_2 є їх спільною сумісної власністю, де частка кожного 
є рівною, а тому правильно визнав за позивачем право власності на 1/2 частку вказаної квартири.
 
Заявник не надала до суду достатніх та допустимих доказів того, що на придбання спірної квартири використані саме кошти, отримані від продажу її особистого майна. 
 
Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених 
у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судом апеляційної інстанцій у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду 
у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, апостанови Одеського апеляційного суду від 21 травня 
2024 року - без змін, оскільки підстав для її скасування немає.
 
З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 21 травня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             В. М. Коротун

 
Є. В. Коротенко

 
М. Є. Червинська