ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/6888/23      Головуючий суддя І інстанції Богдан М. В.
Провадження № 22-ц/818/1118/26; 22-ц/818/1116/26  Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: оренди
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року  м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Петренко Оксани Василівни на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 січня 2025 року та на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2025 року, у справі №641/6888/23, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення грошових коштів за договором найму та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :
У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення грошових коштів за договором найму та відшкодування моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що 27 лютого 2023 між позивачем та ОСОБА_1 був укладений Договір найму житлового приміщення, який вступає в силу з 27 лютого 2023 року, та припиняє свою дію 27 серпня 2023 року. Відповідно до умов Договору, відповідач зобов`язується передати позивачу у тимчасове користування житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до п. 1.2 Договору, зазначене в пункті 1.1 цього Договору житлове приміщення повинно бути передано наймачеві з моменту підписання цього Договору. Відповідно до п. 2.5 Договору, при його оформленні, наймач (Позивач) вносить наймодавцю (Відповідачу) грошову суму в розмірі 9 000 (дев?ять тисяч) гривень як плату за перший місяць і грошову суму в розмірі 9000 (дев`ять тисяч) гривень як заставну суму. 
В п. 2.6 Договору вказано, що заставна сума повертається наймачу (Позивачу) в день припинення Договору, в разі належного виконання умов даного Договору. Фактично Позивач уклавши Договір найму передала Відповідачу, відповідно до умов Договору, суму коштів в розмірі 9000 (дев?ять тисяч) гривень в якості оплати першого місяця оренди та 9000 (дев?ять тисяч) гривень в якості заставної суми. 
Зазначила, що під час дії Договору найму жодних претензій з боку Відповідача до Позивача не поступало, остання сумлінно виконувала всі взяті на себе по Договору зобов`язання. 
Таким чином виходячи з умов Договору, Відповідач взяв на себе зобов?язання повернути Позивачу заставну грошову суму в розмірі 9000 (дев?ять тисяч) гривень в день припинення Договору. Відповідач, маючи зобов`язання перед позивачем, а саме: у поверненні заставної грошової суми в розмірі 9000 грн. в день припинення дії договору, тобто 27 серпня 2023 року, порушила таке зобов`язання, грошові кошти не повернула, посилаючись на відсутність у неї таких коштів.
Крім того, позивач зазначила, що відповідач, крім повернення грошової суми у розмірі 9000 грн., порушила свої зобов`язання, та повинна сплатити їй суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
Щодо обґрунтування стягнення моральної шкоди, позивач зазначила, що відповідач своїми діями порушила її звичний уклад життя, оскільки, відмовилися повертати грошову суму в розмірі 9000 грн. Зазначена сума є для неї дуже значною, тому вона була вимушена терміново шукати собі інше житло для проживання, разом зі своїми неповнолітніми дітьми, докладати зусиль щодо організації переїзду в інше житло, що вплинуло на її здоров`я.
На підставі вищевикладеного, ОСОБА_2 з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог 12.04.2024, остаточно просила стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 9084,95 грн., що складаються з: 9000,00 грн. – заставної суми, 45,00 грн. – інфляційних витрат, 39,95 грн. – 3% річних, 50000 грн. - моральної шкоди. Також, просила стягнути на її користь 8000 грн. – понесені витрати на професійну правничу допомогу, а також судові витрати зі сплати судового збору.
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 січня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором найму в розмірі 9 000,00 грн., інфляційні витрати в розмірі 45,00 грн., 3% річних в розмірі 39,95 грн., моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн., а також судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073,60 грн., а всього 12 158 грн. 55 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Петренко Оксана Василівна через систему «Електронний суд» подала апеляційну скаргу, у якій просила рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24.01.2025 р. скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 – залишити без задоволення. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи; мається недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; висновків, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи; також мається порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
На обґрунтування вказала, що 25.10.2023 р. ОСОБА_2 подала позовну заяву до Комінтернівського районного суду м. Харкова до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів. Разом із позовною заявою подано листок – квитанція з сайту «Судова влада», який не є фінансовим документом та не підтверджує сплату судового збору у сумі 1073,60 грн. Також, ОСОБА_2 подала заяву про збільшення позовних вимог від 09.04.2024 р., що по суті є новою позовною вимогою, а не збільшенням. Суд першої інстанції ухвалою не прийняв вказані вимоги до розгляду, що свідчить про те, що подальші висновки суду мають поза процесуальний характер, тобто незаконний характер. Разом із заявою про збільшення позовних вимог від 09.04.2024 р. ОСОБА_2 подала заяву про звільнення її від сплати судового збору, посилаючись на «малозабезпеченість», що жодним чином не доказано позивачкою. 
ОСОБА_2 не надала доказів, що вона є членом малозабезпеченої сім`ї, і має відповідний статус, а тому відсутні підстави для звільнення її від сплати судового збору. Таким чином, ОСОБА_2 повинна сплатити судовий збір у сумі: - 1073,60 грн. - за подання позовної вимоги про стягнення 9084,95 грн. (9000 грн. заборгованість, 45 грн. інфляційне збільшення, 39,95 грн. 3% річних).- 3028,00 грн. за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди 50 000,00 грн. 
Відповідно до вимог підпункту 5 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви про відшкодування моральної шкоди ставка судового збору становить 1,5 % ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Вказує, що було подано клопотання про залишення позову без руху з вказаних вище підстав у відповідності до ч. 11, 12, 13 ст. 187 ЦПК України, однак суд першої інстанції жодного рішення не прийняв, тобто не розглянув його. Ухвалою від 27 червня 2024 суд першої інстанції вирішив клопотання представника позивача про звільнення від сплати судового збору – задовольнити частково. Відстрочити сплату судового збору у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором найму та відшкодування моральної шкоди до ухвалення судового рішення у справі. Не зрозуміло про який саме судовий збір йде мова в ухвалі, оскільки позивачка взагалі не сплатила судовий збір. У подальшому суд першої інстанції стягнув судовий збір з відповідачки на користь позивачки у розмірі 1073,60 грн. Вказане як мінімум викликає подив, як максимум сумнів у незацікавленості судді. Під час дослідження доказів суд першої інстанції фактично отримав нові пояснення позивачки, які не стосувались досліджуваних доказів, що також вважаю порушенням прав відповідача.
Зауважила, що суд першої інстанції у рішенні вказав «Досліджений в судовому засіданні акт від 23 березня 2024 року, підписаний відповідачем ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та спеціалістом-оцінювачем ОСОБА_5 , в якості заперечень не можуть бути достовірним доказом пошкодження орендованого житла позивачем, так як відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу того, який стан мала квартира до оренди її відповідачем». У договорі оренди зазначено стан квартири до заселення ОСОБА_2 , так само в договорі було зазначеного перелік майна, що знаходилось в квартирі із вказівкою на його придатність. Суд першої інстанції взагалі не надав належну оцінку вказаному акту, оскільки в акті зазначено ще й про поломані речі та відсутнє майно. Щодо зауваження суду стосовно того, що відповідачем надані докази після звернення позивачки до суду. 
Згаданий висновок суду має суперечливий характер та не відповідає приписам чинного законодавства України, оскільки докази подаються сторонами у відповідності до ст. 83 ЦПК України. 
Відповідачем наведені докази, в т.ч. акт від 23.03.2023 р., були надані у встановлені законом засіданні строк. Акт від 23.03.23 р. ніким не спростований, позивач не надала доказів іншого та в судовому не виказувала заперечень стосовно допустимості цього акту та обставин вказаних у ньому. 
Тому непогодження суду з наведеними доказами з тих підстав, що вони складені після звернення позивачкою до суду не ґрунтуються на приписах ЦПК України. Вказаний висновок суду суперечить договору найму. Висновок суду, що відповідач повинен був надати «висновок будівельно-технічної експертизи, в якому були б підтвердження пошкоджень та визначено кошторис робіт» має сумнівний характер, оскільки суд не запропонував відповідачу вирішити відповідним чином питання щодо необхідності призначення такої експертизи, оскільки суд повинен сприяти сторонам в реалізації їх прав. У акті від 23.03.2023 р. вказані необхідні мінімальні витрати, які визначені суб`єктом оціночної діяльності, який має відповідний сертифікат на проведення такої оцінки. Іншим запереченням є та обставина, що ОСОБА_1 не заявляла позову про стягнення з ОСОБА_2 вартості пошкодженого майна.
Зазначила, що покази громадян у якості свідків, всупереч чинного законодавства України суд першої інстанції прийняв покази осіб ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 як свідків, які не можуть бути свідками в розумінні ст. 91, 230 ЦПК України, оскільки головуючий під розписку не попередив свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та не привела його до присяги. Текст присяги підписується свідком. Підписаний свідком текст присяги та розписка приєднуються до справи. В матеріалах справи відсутні розписки, які підписані свідками, а тому вказані особи не є свідками в розумінні ЦПК України. За таких умов вказані особи могли повідомляти суду будь-які відомості, оскільки фактично не несли жодної відповідальності за власні твердження.
Більш того, суд першої інстанції у рішенні самостійно змінив «покази свідків» вказав те, що вони не казали. Так, суддя зазначила, що «під час допиту в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , підтвердили, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 дійсно виник конфлікт, щодо неповернення відповідачем суми авансу». Жоден із «свідків» не підтвердив конфлікт, оскільки ніхто із них не бачив та ніколи не спілкувався із ОСОБА_1 «Свідки» ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 жодним чином не підтвердили обставини вказані у позові, фактично їм нічого по справі не відомо, будь-які обставини особисто не знають, ОСОБА_1 не знають, з нею не спілкувалися та ніколи не бачили. Повідомили Суду фрагментарні обставини, в яких не могли зазначити жодних суттєвих обставин такі як час події, на яку вони посилались, суть, що свідчить про те, що їх покази, про обставини які вони повідомляли, мають сумнівний характер. Покази «свідка» ОСОБА_8 , який є чоловіком позивачки, і заінтересованою особою по справі, взагалі надав суперечливі покази по відношенню по показів ОСОБА_2 , щодо дня начебто передачі ключів, кому передавали ключі йому не відомо, він особисто не бачив «власницю», описати її зовнішність чи одяг не зміг, особисто ніколи не спілкувався з ОСОБА_2 , при переїзді не був присутній, коли саме був переїзд йому не відомо.
Вказує, щодо фактичного місця проживання позивачки, суд в першій інстанції у рішенні зазначив, «Крім того, з акту про фактичне місце проживання від 09 квітня 2024 року вбачається, що ОСОБА_2 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 разом з доньками ОСОБА_9 , ОСОБА_9 з 14 серпня 2023 року, що підтвердили сусіди ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 . Вказаний акт, був посвідчений головою ЖК «Затишок». Не відомо що стало підставою для складання акту, в ньому не зазначено, що він складений для надання до суду, що з урахуванням вищезазначених обставин також ставить під сумнів зазначені обставини. На наведене звертала увагу представник відповідачки, але ж суд не надав жодної оцінки згаданим запереченням, що також є порушенням ЦПК України. ОСОБА_2 у позовній заяві від 21.10.2023 р., відповіді на відзив, клопотанні про залучення доказів від 19.02.2024 р., заяві про виклик свідків від 10.04.2024 р. заяві про збільшення позовних вимог від 09.04.2024 р., відповідь на відзив від 09.04.2024 р., клопотанні про звільнення від сплати судового збору від 09.04.2024 р., клопотанні про долучення доказів від 02.05.2024 р. зазначала, що фактично вона мешкає за адресою: АДРЕСА_3 . Таким чином, ОСОБА_2 надала до Суду акт про фактичне місце мешкання, який начебто складений ЖК «ЗАТИШОК» 09.04.2024 р. про те, що ОСОБА_2 мешкає з 14.08.2023 р. за адресою: АДРЕСА_2 . Вказана довідка як доказ викликає сумнів у її достовірності, оскільки у позові ОСОБА_2 зазначає адресу проживання: АДРЕСА_4 , про що представник відповідача зазначала у відзиві та прохала виключити цей доказ з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Під час дослідження доказів у суді першої інстанції ОСОБА_2 повідомила, що вона з дітьми є внутрішньо-переміщеними особами за адресою: АДРЕСА_4 , що свідчить про не встановлення судом першої інстанції фактичне мешкання позивачки. Повідомляє суд, що нею було зроблено адвокатські запити щодо ВПО ОСОБА_2 , її фактичного місця мешкання. Відповідь на час подання апеляційної скарги не надано, а тому після їх отримання надано до суду.
Зазначила, що позивачем не наведено правових норм, які б передбачали відшкодування моральної шкоди у встановлених судом обставинах, а також не зазначено, з чого позивач виходив при оцінюванні розміру заподіяної йому моральної шкоди, будь-яких доказів понесення моральної шкоди матеріали справи не містять, тому позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають за недоведеністю. На спірні правовідносини не поширюються положення ЗУ «22 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач не є суб`єктом господарювання, а договір укладений між сторонами не передбачає можливість стягнення моральної шкоди. З урахуванням вказаного, не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення моральної шкоди взагалі, оскільки позивачка не надала жодних доказів понесення моральної шкоди, у чому вона полягала, та чи мається причинно-наслідковий зв`язок між діями ОСОБА_1 та моральною шкодою та їх співмірність з негативними наслідками, про які взагалі не вказано ОСОБА_2 .
Вказала, що матеріалами справи підтверджується та не спростовано позивачем наступне: факт укладання та умови договору найму сторони не заперечують, відомості, викладені в акті від 23.04.2024 р.; позивачка жодним чином не спростувала наявність заборгованості з оплати комунальних послуг у сумі 3303,53 грн. + 655,00 грн. =3958,53 грн.; ОСОБА_2 не повернула ключі від квартири у 2 -х екземплярах; ОСОБА_2 не повернула об`єкт найму - квартиру ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 не повернула квартиру та майно у належному стані - майно в квартирі пошкоджено, на відновлення якого необхідні мінімальні витрати складають 13 300 грн., внаслідок неповернення квартири відповідачу завдано матеріальну шкоду по відмиканню квартири, заміни замка, ремонт пошкодженої вхідної двері 5000,00 грн., що загалом становить 22258,53 грн.; ОСОБА_2 неналежно виконала умови договору найму житлового приміщення від 27.02.2023 р.; ОСОБА_1 не мала доступу до квартири, оскільки ОСОБА_2 не передала квартиру та ключі від неї, що свідчить про перешкоду власнику у користуванні та розпорядженні; ОСОБА_1 могла б отримувати кошти від надання в оренду вказану квартирі іншій особа, однак не змогла укласти договір оренди з іншою особою, оскільки квартиру та ключі ОСОБА_2 не повернула, що свідчить про упущену вигоду ОСОБА_1 . Крім того, квартира у непридатному для користування стані після оренди її ОСОБА_2 з дітьми. Таким чином, у ОСОБА_1 були відсутні підстави повертати заставну суму ОСОБА_2 у розмірі 9000,00грн., відповідно до. 2.5, 2.6. Договору, оскільки ОСОБА_2 неналежно виконала умови договору найму, що підтверджується матеріалами справи. Доказів належного виконання договору ОСОБА_2 до суду не надала.
У апеляційній скарзі зазначав, що відповідач понесе витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000,00 грн, докази на підтвердження розміру яких будуть надані суду у відповідності до ч.8 ст.141 ЦПК України.
Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2025 року у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення про відшкодування витрат на правничу допомогу відмовлено.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції представник ОСОБА_13 - адвокат Петренко Оксана Василівна, через систему «Електронний суд» подала до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу скасувати, та ухвалити нове рішення, яким заяву адвоката Петренко Оксани Василівни про ухвалення додаткового рішення задовольнити та стягнути витрати на правничу допомогу.
Зазначила, що суд першої інстанції не врахував наступний правовий висновок Верховного Суду у постанові від 23 січня 2025 року у справі №240/32993/23: Територіальне управління Держпраці оскаржило постанову апеляційного суду, стверджуючи, що відсутність погодинного розрахунку адвокатської роботи та доказів фактичної сплати гонорару виключає можливість відшкодування витрат. Верховний Суд, аналізуючи доводи сторін, зазначив, що чинне законодавство не містить обов`язкової вимоги щодо погодинного розрахунку вартості послуг адвоката. Суд також послався на практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), згідно з якою витрати вважаються понесеними, якщо їх розмір визначений договором і підлягає сплаті (рішення у справі "Бєлоусов проти України", заява №4494/07,пункти 115-116; "Баришевський проти України", заява №71660/11, пункт 95).
Вказала, що суд дійшов помилкового висновку саме лише не зазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у разі домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару). Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися із суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.
Зазначила, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у заяві адвоката Петренко О.В. про ухвалення додаткового рішення, оскільки в матеріалах справи наявні докази понесених відповідачем ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу, що дає суду можливість встановити їх дійсність, розмір, тощо. Всупереч наведеного, суд першої інстанції діючи упереджено не надав жодної оцінки та не встановив об`єм послуг, які надав адвокат у вказаній справі, а лише формально послалась на відсутність детального опису, що є неправомірним. При ухваленні судового рішення по суті спору судом було задоволено позов ОСОБА_2 частково, а тому суд був зобов`язаний розподілити пропорційно до задоволених вимог витрати на правничу допомогу. Суд першої інстанції задовольнив позов на 18,76% (11084,95 = 18,76 %, 59084,95=100%), і відповідно у задоволенні 81,23% відмовлено. За таких обставин, суд мав стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у сумі 16246,00 грн. Не зрозуміло який матеріальний стан позивачки суд врахував, які докази при цьому досліджував, і що ж з матеріальним станом ОСОБА_2 . Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_2 працює, її чоловік ОСОБА_14 також працює – є військовослужбовцем, який отримує мінімум 30 000 грн. щомісячно.
У письмових відзивах на скарги представник позивача ОСОБА_15 просить їх залишити без задоволення, а рішення та ухвалу суду - залишити без змін.
Вказала, що відповідач порушила умови договору щодо повернення заставної грошової суми у розмірі 9000,00 грн.
Позивач відповідно до ст.49 ЦПК України має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, та позивач скористався таким правом.
Позивачем було заявлене клопотання про звільнення від сплати судового збору, при цьому до клопотання було долучено документи, які його обґрунтовують, а саме довідки про відсутність доходу у позивача.
Посилання відповідача про те, що позивачем не сплачувались комунальні послуги за час проживання не відповідають дійсності, оскільки позивачем до суду першої інстанції було подано клопотання про долучення доказів в якому містилися докази про сплату комунальних послуг, орендної плати. Позивачем були виконані умови договору належним чином.
Щодо наявної заборгованості по житлу яке перебувало в оренді на момент укладення договору оренди вже була наявна заборгованість зі сплати комунальних послуг на утримання будинку та прибудинкової території, що підтверджується повідомленням про наявну заборгованість, яка була вивішена на під`їзді будинку головою ОСББ.
14.08.2023 позивач з`їхала з займаного житла, повідомила про це наймодавця телефонним дзвінком, а ключі були передані від квартири 27.08.2023 відповідачу, що було встановлено у судовому засіданні.
Акт відповідача від 23.03.2024 про відкриття дверей за допомогою спеціаліста, не відповідають дійсності, оскільки у відповідача наявний був комплект ключів. Акт від 23.03.2024 складений після звернення позивача до суду з позовом, і він не може бути доказом про пошкодження орендованого житла позивачем, оскільки відповідач не надала жодного належного та допустимого доказу того, який стан мала квартира до оренди. Відповідач не повертаючи заставну суму, постійно посилається на псування стану її квартири, відповідачем не надано висновку будівельно-технічної експертизи, вона на власний розсуд визначила суму пошкоджень орендованого майна, та вважала, що заставна сума зможе покрити витрати на ремонт. Доказів про звернення до правоохоронних органів зі скаргами щодо неповернення ключів та псування майна з боку позивача, відповідачем до суду надано не було.
Відповідач всупереч наданим позивачем відомостям про адресу її проживання відправляє поштову кореспонденцію за іншою адресою, усвідомлюючи, що позивач там не проживає та тим самим порушуючи її право на захист.
Щодо витрат понесених відповідачем при розгляді справи, то наданий представником відповідачки - адвокатом Петренко О.В. акт виконаних робіт (наданих послуг) від 28 січня 2025 року містить лише перелік послуг без зазначення часу виконання та їх тривалості, а тому вказаний звіт не є детальним описом робіт (наданих послуг), як це передбачено статтею 137 ЦПК України.
Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України перевірила і обґрунтованість рішення та ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційних скаргах доводи, та вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.
У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення та ухвала суду першої інстанції відповідають.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а відповідачем не доведено, що пошкодження в квартирі виникли саме з вини позивача, розмір цих пошкоджень, як і не доведено причинно-наслідкових дій позивача щодо доведення орендованого майна до непридатного стану, натомість позивачем надано належні та допустимі докази підтвердження сплати відповідачу заставної суми в сумі 9000,00 грн., вказана сума застави в сумі 9000,00 грн. підлягає поверненню позивачу. Позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних витрат, та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання підлягають задоволенню.
Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн, суд виходив з того, що, виходячи з вимог розумності та справедливості та внаслідок дій відповідача, позивачу була завдана моральна шкода, яка полягає у порушенні звичного укладу життя позивача, внаслідок дій відповідача, яка відмовилися повертати грошову суму в розмірі 9000 грн., зазначена сума є для неї дуже значною, позивач була вимушена терміново шукати собі інше житло для проживання, разом зі своїми неповнолітніми дітьми, докладати зусиль щодо організації переїзду в інше житло, що вплинуло на її здоров`я. Ці обставини порушили звичний спосіб життя позивача та потребували від неї додаткових зусиль для організації своєї життєдіяльності.
Такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 27 лютого 2023 між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 був укладений Договір найму житлового приміщення (далі Договір).
Відповідно до п. 1.1 умов Договору наймодавець - відповідач зобов`язується передати наймачеві- позивачу у тимчасове користування житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно п. 1.2 Договору, зазначене в пункті 1.1 цього Договору житлове приміщення повинно бути передано наймачеві з моменту підписання цього Договору.
Пунктами п.2.1., 2.2. Договору, передбачено, що розмір плати за користування житловим приміщенням становить 9000,00 грн., крім плати за користування житловим приміщенням, наймач оплачує: електропостачання, водопостачання, опалення 50%, Інтернет, інші комунальні послуги.
Відповідно до п. 2.5 Договору, при оформленні даного Договору наймач (Позивач) вносить наймодавцю (Відповідачу) грошову суму в розмірі 9 000 (дев?ять тисяч) гривень як плату за перший місяць і грошову суму в розмірі 9000 (дев`ять тисяч) гривень як заставну суму.
Пунктом 2.6 Договору, передбачено, що заставна сума повертається наймачу (Позивачу) в день припинення Договору, в разі належного виконання умов даного Договору.
Відповідно до п. 3.2. Наймач зобов`язаний: - в повному обсязі відшкодувати збитки наймодавця у випадку пошкодження приміщення з вини наймача, якщо сума збитків перевищує заставну суму, - звільнити займане приміщення після закінчення терміну дії договору, якщо має намір припинити дію даного договору.
ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 ключі від квартири в кількості 2-х комплектів (п. 3.1. Договору).
Відповідно до п. 4.1 Договору, цей Договір вступає в силу 27 лютого 2023 року, припиняє свою дію 27 серпня 2023 року.
В судовому засіданні позивач пояснила, що до припинення дії Договору знайшла іншу квартиру з більш вигідними умовами для проживання разом з малолітніми дітьми, та намагалася повідомити відповідача про небажання продовжувати дію Договору найму житлового приміщення, але остання на зв`язок не виходила.
Позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_10 14 серпня 2023 року уклали Договір найму житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , строк дії Договору з 14 серпня 2023 року по 14 лютого 2024 року, що підтверджується допитаними в судовому засіданні свідками.
З акту про фактичне місце проживання від 09 квітня 2024 року вбачається, що ОСОБА_2 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 разом з доньками ОСОБА_9 , ОСОБА_9 з 14 серпня 2023 року, що підтвердили сусіди ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 . Вказаний акт, був посвідчений головою ЖК «Затишок».
31 серпня 2023 року ОСОБА_2 зверталася до Відділу поліції № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області з заявою про кримінальне правопорушення, з приводу того, що гр-ка ОСОБА_1 , в якої вона винаймала житло за адресою: АДРЕСА_1 , відмовляється повернути їй заставу, яка була внесена при винайманні квартири.
З відповіді начальника Відділу поліції № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області, вбачається, що звернення ОСОБА_2 зареєстровано в ЖЄО № 12615 від 31.08.2023 року, та встановлено, що у даній події вбачаються цивільно-правові відносини, у зв`язку із чим, останній рекомендовано, для вирішення усіх спірних питань звернутися до суду.
З квитанцій наданих позивачем ОСОБА_2 вбачається, що остання перевела грошові кошти в розмірі 18000 грн. 27 лютого 2023 року на платіжну картку НОМЕР_1 , крім того, з квитанцій вбачається, що ОСОБА_2 щомісяця вносила плату за користування житловим приміщенням, а також сплачувала комунальні платежі.
Відповідно до ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Відповідно до ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.
Згідно ст. 811 цього Кодексу, договір найму житла укладається у письмовій формі. Договір оренди житла з викупом підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню.
Положеннями ч. 1 ст. 901 ЦК України, передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Як визначає ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
За змістом ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 615 ЦК України, у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.
Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, згідно до ст. 79 ЦПК України.
В свою чергу положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги позивачем доведені, а відповідачем не доведено, що пошкодження в квартирі виникли саме з вини позивача, розмір цих пошкоджень, як і не доведено причинно-наслідкових дій позивача щодо доведення орендованого майна до непридатного стану, натомість позивачем надано належні та допустимі докази підтвердження сплати відповідачу заставної суми в сумі 9000,00 грн., вказана сума застави в сумі 9000,00 грн. підлягає поверненню позивачу.
Статтею 625 ЦК України, передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних витрат, та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання підлягають задоволенню та стягненню з відповідача: інфляційних витрат в розмірі 45,00 грн., 3% річних в розмірі 39,95 грн. за період з 27 серпня 2023 року по 19 жовтня 2023 року.
Доводи скарги про те, що ОСОБА_2 подала заяву про звільнення її від сплати судового збору, посилаючись на «малозабезпеченість», що жодним чином не доказано позивачкою, не надала доказів, що вона є членом малозабезпеченої сім`ї, і має відповідний статус, а тому відсутні підстави для звільнення її від сплати судового збору, колегія суддів не приймає, з огляду на те, що матеріали справи містять докази на підтвердження майнового стану позивачки нею було долучено документи до клопотання, які його обґрунтовують, а саме довідки про відсутність доходу у позивача, та ухвалою суду від 27 червня 2024 року, згідно якої судом було вирішено це клопотання, та відповідно до ч.13 ст.353 ЦПК України та відповідно вказана ухвала суду не оскаржувалась (а.с.120-125,139-140,188 т.1). 
Доводи скарги про те, що позивачка подала нову позовну заяву а не про збільшення позовних вимог, спростовуються матеріалами справи, оскільки ОСОБА_2 подано заяву про збільшення позовних вимог (а.с.107-114 т.1), та відповідно до ст.49 ЦПК України має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, тому колегія суддів також відхиляє ці доводи.
Посилання в скарзі на те, що позивачем не сплачувались комунальні послуги за час проживання не відповідають дійсності, колегія суддів не приймає, з матеріалів справи вбачається, що позивачем до суду першої інстанції було подано клопотання про долучення доказів в якому містилися докази про сплату комунальних послуг, орендної плати, позивачем виконані умови договору належним чином (а.с.40,55-78 т.1).
Твердження скарги, що ОСОБА_2 надала не вірне місце свого проживання, колегія суддів відхиляє, оскільки позивачка вказала, що вона з дітьми є внутрішньо-переміщеними особами за адресою: АДРЕСА_4 та фактично мешкає з 14.08.2023 р. за адресою: АДРЕСА_2 . Крім того зазначила адресу місця реєстрації, отже позивачка вказала всі відомості.
Аргументи скарги про те, що свідки не підписали текст присяги та він відсутній в матеріалах справи, колегія суддів відхиляє, оскільки в матеріалах справи містяться присяги свідків (а.с.204,205,206 т.1)
Щодо часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн, то судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Задовольняючи частково позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вказав, що під час розгляду справи судом було встановлено, що діями відповідача, позивачу була завдана моральна шкода, яка полягає у порушенні звичного укладу життя позивача, внаслідок дій відповідача, яка відмовилися повертати грошову суму в розмірі 9000 грн., зазначена сума є для неї дуже значною, позивач була вимушена терміново шукати собі інше житло для проживання, разом зі своїми неповнолітніми дітьми, докладати зусиль щодо організації переїзду в інше житло, що вплинуло на її здоров`я. Ці обставини порушили звичний спосіб життя позивача та потребували від неї додаткових зусиль для організації своєї життєдіяльності.
Суд обґрунтовано врахував, що позивачу були спричинені душевні страждання з боку відповідача, оскільки вона була змушена докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права з метою повернення коштів, зокрема, вимушена терміново шукати собі інше житло для проживання, разом зі своїми неповнолітніми дітьми, докладати зусиль щодо організації переїзду в інше житло, що вплинуло на її здоров`я, звертатися до суду .
При визначені розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню, суд враховує те, що тяжких наслідків для позивача не настало, тому з огляду на засади розумності та справедливості, розмір моральної шкоди є співмірним з допущеною бездіяльністю з боку відповідача.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення в частині задоволених позовних вимог про стягнення моральної шкоди відповідає.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.
Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.
Згідно з частинами першою, другою статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Крім того, у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди позивач повинен довести, які саме дії спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суд першої інстанції, який встановлює фактичні обставини справи, має широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.
У справі «Недайборщ проти РФ» від 01.07.2010 (Скарга № 42255/04) Європейський суд з прав людини у п. 37 зазначив, що заявник не зобов`язаний надавати будь-які докази наявності понесеної ним моральної шкоди. (див., серед численних інших джерел, Рішення Європейського суду від 15.10.2009 у справі «Антипенков проти Російської Федерації» (Antipenkov v. Russia) п. 82, скарга № 33470/03; Рішення Європейського суду від 14.02.2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyy v. Russia), п. 35, скарга № 30422/03; Рішення Європейського Суду у справі «Гарабаєв проти Російської Федерації» (Garabayev v. Russia), п. 113, скарга № 38411/02, ЕСПЧ 2007-VII (витяг); а також Рішення Європейського Суду від 01.06.2006 у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridin v. Russia), п. 20, скарга № 4171/04).
В п.78 Рішення Європейського Суду з прав людини «Мельниченко проти України» від 19.10.2004 Суд зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави.
В свою чергу у п.50 Рішення Європейського Суду з прав людини справа «Полтораченко проти України» (заява № 77317/01) 18.01.2005 Суд вважає, що заявник може розглядатись як такий, що зазнав певного розчарування та страждання в результаті встановленого у цій справі порушення. Тому Суд, на засадах справедливості, присуджує йому 5000 євро компенсації моральної шкоди.
Водночас у справі «Ромашов проти України» від 27.07.2004 (Заява № 67534/01) Європейським судом у п. 52 зазначено, що Суд враховує той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації Судом факту порушення. Проте розмір заявленої суми надмірний.
Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України також рекомендовано судам при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.
Наведені позивачем обставини про заподіяння їй моральної шкоди діями відповідача, так як вона була змушена докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права з метою , зокрема, шукати собі інше житло для проживання, разом зі своїми неповнолітніми дітьми, докладати зусиль щодо організації переїзду в інше житло, що вплинуло на її здоров`я звертатися до суду, за оцінкою суду першої інстанції спричинили їй душевні страждання, переживання, стрес та відчуття невизначеності, тобто, заподіяли моральну шкоду.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони є законними та обґрунтованими, доводами скарги не спростовані.
Позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50 000 грн, яка виразилась в душевних стражданнях з причини протиправних перешкод відповідачем щодо повернення коштів.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлений позивачкою розмір відшкодування моральної шкоди 50 000 грн є завищеним та не підтверджений необхідними доказами та вважає, що при визначенні розміру моральної шкоди у сумі 2000 грн, суд керувався принципом розумності та справедливості такого відшкодування з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнала позивачка в процесі відновлення свого порушеного права.
Враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, положення Постанови Пленум Верховного Суду України, об`єктивно оцінюючи ситуацію, виходячи із принципів справедливості та справедливої сатисфакції, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача 2 000 грн моральної шкоди, оскільки дії відповідача, призвели до душевних страждань позивача.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не надала доказів, які б встановлювали заподіяння їй моральної шкоди діями відповідача, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.
Безумовно, моральну шкода не можна виміряти повністю зрозумівши емоційний стан особи, яка просить про таку сатисфакцію. Поряд з цим, враховуючи всі доводи, які навела позивачка у своїй позовній заяві та беручи до уваги особливе світосприйняття кожної людини у випадку порушення її прав, колегія суддів вважає, що наведених позивачкою доводів за обставин цієї справи достатньо для стягнення на її користь моральної шкоди в розмірі 2 000 грн.
Не обґрунтованими є доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, фактам та обставинам справи, оскільки оскаржуване рішення про відшкодування моральної шкоди позивачу прийнято на основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, на підставі досліджених доказів, які були надані до суду у визначеному процесуальним законом порядку та були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість.
Наданий відповідачкою ОСОБА_1 від 23 березня 2024 року, підписаний нею, ОСОБА_4 та спеціалістом-оцінювачем ОСОБА_5 про неналежне виконання умов Договору позивачем, складений після звернення позивача до суду за позовом, правильність висновків суду першої інстанції не спростовує, так як факт вчинення відповідачкою перешкод з поверненню заставної грошової суми у розмірі 9000,00 грн, передбаченої умовами договору. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 2000 гривень.
Щодо оскарження ухвали Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2025 року, якою у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення відмовлено, колегія суддів зазначає наступне.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що наданий представником відповідачки - адвокатом Петренко О.В. акт виконаних робіт (наданих послуг) від 28 січня 2025 року містить лише перелік послуг без зазначення часу виконання та їх тривалості, а тому вказаний звіт не є детальним описом робіт (наданих послуг), як це передбачено статтею 137 ЦПК України.
Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).
Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником відповідачки – адвокатом Петренко О.В. було надано договір про надання правничої допомоги від 04 травня 2024 року, укладений між адвокатом Петренко О.В. та ОСОБА_1 , з якого вбачається, що сторони домовились про фіксований розмір гонорару у розмірі 20 000,00 грн., з урахуванням Рішення: №13/1/7 Ради адвокатів Харківської області від 21.07.2021 р., що включає в себе надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід, аналіз наданих документів, ознайомлення з матеріалами справи у першій інстанції, складання проекту заперечення, погодження заперечень, здійснення адвокатських запитів, оформлення примірників заперечень (заяв) для всіх учасників справи, вивчення судової практики та аналіз правових позицій ВС, складання інших процесуальних документів, участь у судових засіданнях, тощо; акт виконаних робіт (наданих послуг) від 28.01.2025 р., з якого вбачається, що адвокатом були надані ОСОБА_1 на виконання договору відповідні послуги, які передбачені договором про надання правничої допомоги від 04.05.2024 р.: надання правової інформації 04.05.2024 р., аналіз наданих документів 04.05.2024 р., ознайомлення з матеріалами справи 15.05.2024 р., консультацій і роз`яснень з правових питань 10.04.2024 р., 25.06.2024 р., здійснення адвокатського запиту від 04.06.2024 р., складання заяви про залишення позову без розгляду від 25.06.2024 р., підготовка проекту відзиву та його погодження від 25.06.2024 р., вивчення судової практики та аналіз правових позицій ВС (05.04.2024 р., 11.12.2024 р.), складання промови у дебатах від 21.01.2025 р., участь у судових засіданнях 06.05.2024, 27.06.2024, 06.08.2024, 26.09.2024, 31.10.2024, 05.12.2024, 20.01.2025; оплата Скоромною І.В. здійснена всього станом на 28.01.2025 р. у сумі 20 000,00 грн., що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру від 04.05.2024 р., від 28.01.2025 р. (а.с.242-243 т.1)
Слідуючи висновкам викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
Разом з цим, наданий представником відповідачки - адвокатом Петренко О.В. акт виконаних робіт (наданих послуг) від 28 січня 2025 року містить лише перелік послуг без зазначення часу виконання та їх тривалості, а тому вказаний звіт не є детальним описом робіт (наданих послуг), як це передбачено статтею 137 ЦПК України, не вказано суду і кількість потрачених адвокатом годин для представництва інтересів, а також грошовий еквівалент однієї години роботи, що унеможливлює перевірку заявленої апелянтом суми витрат на правову допомогу.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржені рішення суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а судових рішень - без змін.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.п.. 1, 2 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 376, 379, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Петренко Оксани Василівни задовольнити частково.
Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 січня 2025 року залишити без змін.
Ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2025 року змінити.
У задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Петренко Оксани Василівни про стягнення судових витрат відмовити, з мотивів викладених у цій постанові.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 09 лютого 2026 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді колегії Ю.М.Мальований.

Н.П.Пилипчук.