справа 369/3812/22                                                    головуючий у суді І інстанції Фінагеєва І.О.
провадження № 22-ц/824/16763/2025        суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
18 листопада 2025 року                                                                                                 м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді     Березовенко Р.В., 
суддів                           Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря   Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Гордієнко Тамарою Вікторівною на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про усунення перешкод власнику в користуванні та володінні житловим будинком,
В С Т А Н О В И В:
у травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, про усунення перешкод власнику в користуванні та володінні житловим будинком, у якому з урахуванням позовної заяви у новій редакції у зв`язку із заміною третьої особи та необхідністю уточнення позовних вимог від 20 січня 2023 року та заяви про зменшення позовних вимог від 06 березня 2024 року, остаточно просив суд:
усунути перешкоди у володінні та користуванні житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_2 з житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 ;
усунути перешкоди у володінні та користуванні житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_3 з житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 ;
усунути перешкоди у володінні та користуванні житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_4 з житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 ;
судові витрати покласти на ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 75 років померла мати позивача ОСОБА_5 , яка доводилася відповідачу ОСОБА_2 тіткою. Незадовго до своєї смерті, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати надала свою згоду на реєстрацію місця проживання та фактичне проживання в належному їй на праві власності будинку АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_2 та його сину ОСОБА_3 . Разом із ними в будинку стала проживати також ОСОБА_4 .
Позивач зазначав, що 07 лютого 2022 року державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області йому видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 (зареєстроване в реєстрі за № 2-131) та свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку за тією ж адресою з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222485801:01:018:0004 (зареєстроване в реєстрі за №2-134).
Таким чином, починаючи з 07 лютого 2022 року позивач став власником житлового будинку АДРЕСА_1 .
Позивач вказував, що відносини між ним та відповідачами стали псуватися незадовго до смерті його матері ОСОБА_5 , а після її смерті зіпсувалися остаточно.
Зазначав, що відповідачі неодноразово вдавалися до вчинення протиправних дій, спочатку привласнюючи правовстановлюючі документи на будинок, в якому проживали, та викрадаючи з кімнати його матері коштовності, а потім і до побиття приятельки позивача ОСОБА_6 . З приводу цих обставин до відділу поліції №1 Бучанського РУП ГУ НП в Київській області були подані заяви. Крім цього, позивачу довелось відновлювати правовстановлюючі документи на будинок для оформлення спадщини після смерті матері.
Вказував, що 17 лютого 2022 року на ім`я відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позивач надіслав вимоги про необхідність зняття з реєстраційного обліку місця проживання та виселення з будинку, а ОСОБА_4 надіслав вимогу про виселення з будинку. Вказані вимоги отримані 19 лютого 2022 року та 30 березня 2022 року відповідно.
Однак станом на 11 травня 2022 року відповідачі не вчинили жодних дій по виконанню зазначених позивачем вимог, продовжують бути зареєстрованими в належному йому будинку, проживати в ньому, тим самим чинити перешкоди власнику майна в користуванні належним йому майном.
29 липня 2022 року представником відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 - адвокатом Федірко С.А. на адресу суду було направлено відзив на позовну заяву. Зазначає, що ОСОБА_2 спільно проживав та був зареєстрований зі своєю тіткою, померлою ОСОБА_5 більше 10 років. Його дружина - ОСОБА_4 та малолітній син - ОСОБА_3 також почали проживати разом із ним та його тіткою у будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Також, ОСОБА_2 прийняв спадщину після померлої від 25 листопада 2020 року ОСОБА_5 , шляхом подання заяви у спадкову справу, що була заведена Вишневою міською державною нотаріальною конторою та звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , за участю третьої особи - Вишневої міської державної нотаріальної контори про встановлення факту родинних відносин, зміну черговості у праві на спадкування за законом, визнання права на спадкування за законом, як спадкоємця першої черги. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі №369/2211/22 було відкрито провадження за вище вказаним позовом. Крім того, оскільки позивач за наявності спору та цивільної справи у суді отримав свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, ОСОБА_2 звернувся з позовною заявою до ОСОБА_1 , за участю третьої особи Вишневої міської державної нотаріальної контори, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування рішення державного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на об`єкт нерухомого майна, внесення змін до свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на 1/2 частину спадкового майна. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 травня 2022 року у цивільній справі №369/4081/22 було відкрито провадження за вище вказаним позовом. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 травня 2022 року у справі №369/3741/22 в межах забезпечення вище вказаного позову, було накладено арешт на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею: 134,4 кв.м., житловою: 85,4 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,2264 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 3222485801:01:018:0004. Таким чином, представник відповідачів вважає, що позов поданий передчасно, право власності позивача на будинок, в якому зареєстровані ОСОБА_2 та його малолітній син ОСОБА_3 , а також проживає його дружина ОСОБА_4 , на даний час не є абсолютним, оскільки оспорюється в розмірі 1/2 відповідачем ОСОБА_2 у вищевказаних судових процесах. У разі задоволення вказаних позовів відповідач ОСОБА_2 стане співвласником житлового будинку у 1/2 частині, що виключає застосування до нього визначених позивачем правових підстав. У зв`язку із чим просила відмовити у задоволення позовної заяви у повному обсязі.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 липня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, представниця ОСОБА_1 - адвокатка Гордієнко Тамара Вікторівна 21 серпня 2024 року подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 липня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Підтримавши доводи позовної заяви, апелянт вказав на хибність висновків суду першої інстанції та неправильну оцінку наявним у справі доказам.
З позиції апелянта, суд не надав належну оцінку заяві позивача про зменшення розміру заявлених вимог від 06 березня 2024 року з проханням повернути позивачу судовий збір і розгляду виключно позовних вимог щодо виселення відповідачів без визнання їх такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.
В підготовчому засіданні, при вирішенні питання про заміну третьої особи, суд не надав оцінку твердженням позивача про виключення Служби у справах дітей зі складу учасників даної справи, оскільки участь вказаного органу не є обов`язковою для даної категорії спорів, виходячи із положень статті 19 СК України.
Висновок комісії Білгородської сільської ради Бучанського району Київської області №82 не є достатньо обґрунтованим, оскільки містить виключно позицію про недоцільність визнання малолітньої дитини ОСОБА_7 таким, що витратив право користування житловим приміщенням і не містить інформацію щодо позиції комісії про його виселення з будинку.
Застосовуючи при вирішенні спору положення ст. ст. 150, 64, 156, 162 ЖК України, суд не врахував рішення суду від 09 листопада 2023 року у справі №369/2211/22, залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року, яким суд залишив без задоволення позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин, зміну черговості у праві на спадкування за законом, визнання права на спадкування за законом, як спадкоємця першої черги.
Підстава правомірного проживання ОСОБА_2 в будинку позивача і користування ним вказаним будинком відпала після смерті матері позивача, яка надавала згоду на його місця проживання у власному будинку.
У листопада 2024 року представник відповідачів - адвокат Кисель А.С. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. 
Київський апеляційний суд постановою від 06 лютого 2025 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 липня 2024 року скасував та постановив нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнив. Усунув перешкоди ОСОБА_1 у володінні та користуванні житловим будинком шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком з відповідними господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 . Виселив ОСОБА_2 з житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 . Визнав ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком з відповідними господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 . Виселив ОСОБА_3 з житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 . Виселив ОСОБА_4 з житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 .
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2025 року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Старовойтова Д.А. Постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2025 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 21 лютого 2025 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 вересня 2025 року дану справу було призначено головуючому судді - Березовенко Р.В., судді, входять до складу колегії: Мостова Г.І., Лапчевська О.Ф. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 вересня 2025 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду з повідомленням учасників справи.
У судовому засіданні 18 листопада 2025 року представниця відповідача ОСОБА_2 - адвокатка Старовойтова Д.А. заявила клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку з перебуванням ОСОБА_2 на військовій службі у складі ЗСУ на підставі п. 2 ч. 1 ст. 253 ЦПК України.
Ухвалою Київського апеляційного суду, постановленою на місці у судовому засіданні 18 листопада 2025 року у задоволенні клопотання відмовлено з нижченаведених мотивів.
Відповідно пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
ЄСПЛ зауважив, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватись з урахуванням обставин справи та таких критеріїв як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також важливості спору для заявника (FRYDLENDER v. FRANCE, заява № 30979/96, § 43, ЄСПЛ, від 20 червня 2000 року).
У постанові Верховного Суду України 07 жовтня 2015 року у справі №6-1367цс15 зазначено, що зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.
Оскільки у цій справі суд першої інстанцій розглянув справу по суті, а перебування ОСОБА_2 у Збройних Силах України не перешкоджає суду апеляційної інстанції надати правову оцінку доводам позивача по суті оскаржуваного рішення, за наявності у судовому засіданні представника ОСОБА_2 та відсутності підстав для отримання особистих пояснень відповідача щодо предмета спору, колегія суддів не встановила підстав для зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України.
У судовому засіданні представниця ОСОБА_1 - адвокатка Гордієнко Тамара Вікторівна доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.
У судовому засіданні представниця ОСОБА_2 - адвокатка Старовойтова Дарина Андріївна заперечила проти доводів апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.
У судове засідання представник Служби у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області не з`явився, 24 жовтня 2025 року подав заяву про розгляд справи без його участі, просив вирішити питання у відповідності до чинного законодавства.
У судове засідання відповідачка ОСОБА_4 не з`явилася, 17 листопада 2025 року подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що про судове засідання дізналася лише 17 листопада 2025 року та потребує часу для підготовки відзиву на позовну заяву.
Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява №16652/04).
Виходячи з наведеного, апеляційний суд у межах своїх повноважень дійшов висновку про визнання причини неявки ОСОБА_4 в судове засідання такою, що не доведена належними та допустимими доказами, а отже є неповажною. Зокрема, відповідно до матеріалів справи, ухвалу про прийняття справи до провадження з копією апеляційної скарги суд направив ОСОБА_4 за адресою її реєстрації, однак рекомендоване поштове повідомлення за даними трекінгу АТ «Укрпошта» повернулося на адресу суду з відмітною «адресат відсутній за вказаною адресою», що є належним повідомленням відповідачки про розгляд справи. Таким чином, з огляду на належне повідомлення про судове засідання учасниці справи, з урахуванням категорії справи, та строку її розгляду, колегія суддів ухвалила проводити розгляд справи по суті на підставі наявних у справі доказів. Крім того, колегія суддів врахувала, що перегляд справи апеляційним судом проводиться вдруге (новий розгляд), а матеріали справи містять відзив відповідачів (т.3, а.с.8-22), у тому числі і ОСОБА_4 , на апеляційну скаргу, і подання відзиву вдруге, при новому розгляді справи нормами ЦПК України не передбачено.
У судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань щодо неможливості розгляду справи без їх участі не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши думку учасника справи, який прибув у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого 26 листопада 2020 року Києво-Святошинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис №159.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 лютого 2022 року, посвідченого державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області Білінець О.П., спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 є її син - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , належного померлій ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 30 серпня 2011 року на підставі рішення виконавчого комітету Петрівської сільської ради від 15 серпня 2011 року за №158/1, зареєстрованого у Бюро технічної інвентаризації 08 вересня 2011 року під реєстровим №611 в книзі 2, дублікат якого виданий Білгородською сільською радою Бучанського району Київської області 13 січня 2022 року на підставі рішення Білгородської сільської ради Бучанського району Київської області від 13 січня 2022 року №6.
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07 лютого 2022 року №298317713 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 лютого 2022 року, посвідченого державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області Білінець О.П., спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 є її син - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з земельної ділянки, площею 0,2264 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3222485801:01:018:0004, належної померлій ОСОБА_5 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №178224, виданого Києво-Святошинським районним відділом земельних ресурсів Київської області 07 вересня 2006 року на підставі рішення 22 сесії 4 скликання Петрівської сільської ради від 06 березня 2006 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010632900579.
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №298318185 від 07 лютого 2022 року земельна ділянка, кадастровий номер 3222485801:01:018:0004, площею 0,2264 га, належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .
За відповіддю ЦНАП Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області від 09 лютого 2022 року №04-19/1031 ОСОБА_1 відмовлено у знятті з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та малолітньої дитини ОСОБА_3 у зв`язку із поданням не в повному обсязі передбачених законом документів.
17 лютого 2022 року на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позивачем надіслані вимоги про необхідність зняття з реєстраційного обліку місця проживання та виселення з будинку, а ОСОБА_4 надіслана вимога про виселення з будинку. Вказані вимоги отримані ОСОБА_2 та ОСОБА_4 19 лютого 2022 року, а ОСОБА_3 30 березня 2022 року, що підтверджується роздруківками з АТ «Укрпошта» щодо відстеження поштових відправлень за трек-номерами 0411956632706, 0411956632692 i 0411956632714.
Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 12 січня 2022 року, складеного депутатом сільської ради Іващуком Р.Г., ОСОБА_2 проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 2011 року в будинку своєї тітки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з якою вів спільне господарство та опікувався нею до часу смерті.
Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 21 липня 2020 року             №08-2/923 ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
За відповіддю ЦНАП Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області від 26 травня 2022 року №04-19/1578 місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано 21 липня 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі заяви особи та за згоди власниці житлового будинку ОСОБА_5 .
Згідно з висновком Служби у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про визначення недоцільності визнання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, затвердженого рішенням виконавчого комітету Білогородської сільської ради від 15 червня 2023 року №82, виконавчий комітет Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області вважає за недоцільне визнання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Згідно з витягами з реєстру територіальної громади №2024/000031863 та                              №2024/000031941 від 02 січня 2024 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 знято з місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , 02 січня 2024 року.
Києво-Святошинський районний суд Київської області рішенням від 09 листопада 2023 року у справі №369/2211/22, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, Вишнева міська державна нотаріальна контора, про встановлення факту родинних відносин, зміну черговості у праві на спадкування за законом, визнання права на спадкування за законом, як спадкоємця першої черги, залишив без задоволення.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вважав, що позбавлення права користування житловим будинком та виселення відповідачів з житла без надання іншого житлового приміщення у цій справі буде невиправданим втручанням у право особи на житло, право особи на повагу до житла, оскільки не переслідує легітимну мету, передбачену пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та не є необхідним у демократичному суспільстві.
Передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції Верховний Суд вказав, що при вирішенні справи апеляційний суд не врахував, що позови про виселення та про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є видами негаторного позову, метою яких є усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, та під час вирішення таких позовів належить враховувати баланс інтересів сторін спору, керуючись загальними засадами цивільного законодавства, зокрема, такими як справедливість, добросовісність і розумність, та умовами, за яких втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві; відповідачі вселилися до спірного житлового будинку за згодою члена сім`ї колишнього власника цього будинку, а матеріали справи не містять доказів наявності у відповідачів іншого житла; не послався на докази, які свідчать, що відповідачі чинять перешкоди позивачу у користуванні своїм майном; не вмотивував своє рішення в частині пропорційності втручання у право на житло та не навів обґрунтованих мотивів на спростування протилежних висновків суду першої інстанції в цій частині.
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, та з урахуванням вказівок Верховного Суду, погоджується з висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
Згідно зі статтею 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно із частинами першою - третьою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Здійснення власником свого права власності передусім полягає в безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина перша, друга статті 321 ЦК України).
Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частини перша, друга статті 386 ЦК України).
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Положення статей 317, 319, 386, 391 ЦК України визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або квартири, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власнику своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, позбавлення особи права користування житловим приміщенням можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Такий правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року, прийнятої у справі №569/4373/16-ц.
Так, згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним житлове приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.
Відповідно до статті 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
За положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.
Право на користування житловим приміщенням може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі) та на законі.
За змістом зазначених норм право користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.
Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 31 березня 2020 року у справі №205/4245/17 та від 23 квітня 2020 року у справі №686/8440/16-ц.
Аналіз змісту статті 65 ЖК УРСР у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні. Такий висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року в справі №641/7103/19 (провадження №61-6885св20).
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі №753/481/15-ц та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі №523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.
Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.
Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17-ц.
Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За обставинами цієї справи, відповідач ОСОБА_2 є племінником померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 та двоюрідним братом позивача ОСОБА_1 та разом зі своєю родиною (дружиною ОСОБА_4 та малолітнім сином ОСОБА_3 ) вселився з у спірний будинок з дозволу покійної власниці, тобто на законних підставах. Вказані обставини позивачем не спростовано.
Більш того, відповідно до постанови Верховного Суду України від 16.12.2020 у справі №206/4028/18 малолітній не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Крім того, позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише у разі наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування, якого в матеріалах справи немає. Отже, дозвіл органу опіки та піклування на виселення малолітнього ОСОБА_3 відсутній.
Натомість, у справі міститься висновок Служби у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про визначення недоцільності визнання малолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням затверджений рішенням виконавчого комітету Білогородської сільської ради від 15 червня 2023 року №82, згідно якого, виконавчий комітет Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області вважає за недоцільне визнання малолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Посилання представника апелянта на наявність у ОСОБА_4 іншого житла, а отже можливість реєстрації малолітнього за цією адресою колегія суддів відхиляє, оскільки предметом позову є не реєстрація малолітнього, а виселення його з займаного приміщення. Крім того, за відсутності доказів на підтвердження того, що вказане житло є придатним для проживання малолітньої дитини і задоволення позову не призведе до порушення житлових прав малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , вказані обставини не можна вважати, як наявність іншого житла для проживання.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що місцевий суд не вирішив питання про повернення позивачу судового збору, колегія суддів роз`яснює, що відповідно до Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, у тому числі, в разі зменшення розміру позовних вимог. Тому позивач має право звернутися до місцевого суду (на реквізити якого було сплачено судовий збір) з відповідним клопотанням, невирішення вказаного питання не впливає на правильність висновків суду по суті спору.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянта.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року №63566/00, §23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], §41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 375, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд, 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представницею - адвокаткою Гордієнко Тамарою Вікторівною - залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 липня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 21 листопада 2025 року.
 
Головуючий:                                                                                    Р.В. Березовенко
 
Судді:                                                                                                 О.Ф. Лапчевська
 
        Г.І. Мостова