П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2026 року м. Київ

Справа № 761/355/25
Провадження: № 22-ц/824/4404/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»
на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Матвєєвої Т. О.,
у справі за позовом Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги,

в с т а н о в и в:

В грудні 2024 року КП ВО Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що з 01.05.2018 КП «Київтеплоенерго» здійснює надання послуг з централізованого опалення (ЦО) та централізованого постачання гарячої води (ЦПГВ). КП «Київтеплоенерго» було підготовлено та опубліковано договір про надання послуг та централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28.03.2018 № 34 (5085). Квартира АДРЕСА_1 під`єднана до внутрішньобудинкової системи теплопостачання, а отже ОСОБА_2 є споживачем послуг з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води. Відповідач у встановленому законом порядку від надання послуг централізованого опалення та/або централізованого постачанні гарячої води не відмовлявся. Зазначає, що відповідач своєчасно не сплачував за спожиті послуги з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води в повному обсязі, в результаті чого станом на 01.10.2024р. утворилася заборгованість у розмірі 160084,66 грн.
Також, в період до 31.10.2021 року заборгованість зі сплати внесків з обслуговування вузла комерційного обліку послуг з централізованого опалення у розмірі 14,29 грн, за період з 01.11.2021 року заборгованість з плати за абонентське обслуговування з послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1118,23 грн, заборгованість з плати за абонентське обслуговування з послуг з постачання гарячої води у розмірі 570,90 грн.
Ураховуючи викладене, підприємство просило стягнути з відповідача заборгованість за спожиті послуги у загальному розмірі 160084,66 грн та судовий збір у розмірі 3 028 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2025 року у задоволенні позову Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» відмовлено.
Не погодившись з таким судовим рішенням, Комунальне підприємство Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просило скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та неправильно застосував норми матеріального і процесуального права. Вказує, що суд безпідставно відмовив у стягненні заборгованості, не врахувавши, що відповідач є власником спірної квартири та, відповідно, зобов`язаний нести тягар утримання майна, у тому числі обов`язок зі сплати житлово-комунальних послуг.
На думку скаржника, суд першої інстанції неправильно оцінив подані докази, зокрема, розрахунок заборгованості, та безпідставно дійшов висновку про недоведеність факту споживання відповідачем комунальних послуг. При цьому, зазначається, що відсутність укладеного в письмовій формі договору не звільняє споживача від обов`язку оплати фактично наданих послуг, оскільки відповідні правовідносини виникають з моменту підключення об`єкта нерухомості до мереж централізованого теплопостачання та гарячого водопостачання.
Крім того, звертає увагу, що відповідач набув право власності на квартиру в порядку спадкування, а відтак, відповідно до положень цивільного законодавства, прийняв не лише майно, а й обов`язки спадкодавця, у тому числі щодо погашення заборгованості за житлово-комунальні послуги, що виникла до моменту оформлення права власності. У зв`язку з цим, на переконання позивача, суд першої інстанції безпідставно не застосував положення статей 1218, 1268, 1281, 1282 ЦК України.
Також у скарзі зазначено, що висновок суду про неналежність відповідача як боржника є помилковим, а вимога про надання додаткових доказів «правового статусу квартири» не ґрунтується на нормах чинного законодавства. 
Ухвалами Київського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні представник КП ВО Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» Антонченко А. О. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.
Адвокат Кулішенко М. О. в інтересах ОСОБА_1 заперечував проти доводів апеляційної скарги та вважав їх необґрунтованими.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, з 01 травня 2018 року КП ВО Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» є виконавцем житлово-комунальних послуг, а саме: у період з 01.05.2018 по 31.10.2021 - послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, а з 01.11.2021, у зв`язку зі змінами законодавства, - послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води.
Будинок за адресою: АДРЕСА_1 , під`єднаний до мереж теплопостачання та водопостачання. Відповідно, квартира АДРЕСА_1 у вказаному будинку під`єднана до внутрішньо-будинкових інженерних мереж.
Позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року у загальному розмірі 160 084,66 грн, зазначаючи, що відповідач є споживачем відповідних послуг.
Із наданих позивачем розрахунків заборгованості убачається, що нарахування здійснювалися, зокрема, за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, абонентського обслуговування та внесків за обслуговування вузлів комерційного обліку.
Водночас з матеріалів справи, у тому числі з розрахунків заборгованості, убачається, що за періоди до 02 квітня 2024 року у якості споживача житлово-комунальних послуг зазначена ОСОБА_3 .
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 набув 02 квітня 2024 року.
Звертаючись до суду із вказаним позовом, КП ВО Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» виходило з того, що у зв`язку з підключенням квартири до мереж теплопостачання та водопостачання відповідач є споживачем житлово-комунальних послуг.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність правових підстав для стягнення заявленої заборгованості саме з відповідача.
Суд встановив, що відповідно до наданих позивачем розрахунків заборгованості у спірні періоди до 02 квітня 2024 року споживачем житлово-комунальних послуг зазначена інша особа, а не відповідач у справі.
Також судом враховано, що відповідач набув право власності на спірну квартиру лише 02 квітня 2024 року, а отже до цієї дати він не був власником спірного майна.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що матеріали справи не містять доказів фактичного споживання відповідачем житлово-комунальних послуг у період до набуття ним права власності, так само як і доказів існування між сторонами договірних або інших правовідносин, які б зумовлювали обов`язок відповідача зі сплати заборгованості за заявлений період.
Крім того, суд зазначив, що позивачем не надано належного та деталізованого розрахунку заборгованості з урахуванням зміни власника спірного житла, у зв`язку з чим не доведено, що відповідач є належним боржником за всією сумою заявлених вимог.
Перевіряючи такі висновки суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з частинами першою та сьомою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, при цьому суд не може збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, встановлених законом.
Основні засади організаційних та господарських відносин, що виникають у сфері надання і споживання житлово-комунальних послуг, визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
Відповідно до статей 1, частини другої статті 3 та статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» суб`єктами правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є виконавці та споживачі таких послуг, зокрема власники житлових приміщень.
Судом встановлено, що 11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» укладено договір № 602-18 про відступлення права вимоги, відповідно до якого КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до споживачів щодо виконання грошових зобов`язань з оплати теплової енергії та/або централізованого постачання гарячої води, спожитих до 01 травня 2018 року.
На виконання вимог законодавства КП «Київтеплоенерго» опублікувало договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води у газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року № 34 (5085).
При цьому заборгованість за період до 01 травня 2018 року, коли виконавцем послуг було ПАТ «Київенерго», залишалася незмінною, оскільки КП «Київтеплоенерго» не наділене повноваженнями коригувати заборгованість, прийняту на підставі договору відступлення права вимоги.
Згідно з частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги надаються виключно на договірних засадах, а відповідно до статті 13 цього Закону договір укладається між виконавцем та споживачем.
Обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги передбачений статтями 7 та 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Крім того, відповідно до статей 19 та 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач зобов`язаний здійснювати оплату за фактично отриману теплову енергію.
Отже, з аналізу наведених норм убачається, що обов`язок зі сплати житлово-комунальних послуг покладається виключно на особу, яка є споживачем таких послуг, фактично користується ними та перебуває у відповідних договірних правовідносинах з виконавцем.
Як убачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з даним позовом, КП ВО Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» ідентифікувало ОСОБА_1 саме як споживача житлово-комунальних послуг та обґрунтовувало заявлені вимоги положеннями спеціального законодавства у сфері житлово-комунальних послуг.
Водночас із відповіді КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що квартира АДРЕСА_1 перебувала у власності інших осіб, а з 04 серпня 2020 року по 02 квітня 2024 року належала на праві власності ОСОБА_3 (а. с. 88, 112).
З матеріалів справи також убачається, що відповідач набув право власності на спірну квартиру лише 02 квітня 2024 року на підставі свідоцтва про право на спадщину (а. с. 112).
Отже, до 02 квітня 2024 року відповідач не був власником спірної квартири, не проживав у ній, не здійснював фактичного споживання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води, договору з позивачем не укладав, а отже не міг бути споживачем житлово-комунальних послуг у розумінні чинного законодавства.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заборгованість, яка виникла до 02 квітня 2024 року, не може бути стягнута з відповідача, оскільки відсутні правові та фактичні підстави вважати його споживачем відповідних послуг.
Оцінюючи належність, допустимість та достатність доказів у їх сукупності, суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачем не надано доказів фактичного споживання відповідачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01.05.2018 по 31.10.2021 року та з 01.11.2021 по 02.04.2024 року, як і не надано належного та деталізованого розрахунку заборгованості з урахуванням зміни власника квартири.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, оскільки відповідач не є споживачем житлово-комунальних послуг у розумінні чинного законодавства, на яке посилався позивач, а правовідносини, на які фактично посилається апелянт у скарзі, регулюються іншими нормами матеріального права та не можуть бути предметом оцінки у межах заявлених позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди скаржника з правовою оцінкою доказів та висновками суду першої інстанції, однак не спростовують установлених судом обставин і не свідчать про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Посилання позивача на обов`язок відповідача сплачувати житлово-комунальні послуги як власника майна та спадкоємця не узгоджуються з предметом і підставами позову, заявленими та розглянутими судом першої інстанції, а тому не можуть бути враховані колегією суддів. У зв`язку з цим, підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення колегією суддів не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга КП ВО Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» підлягає залишенню без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2025 року залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375 , 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 30 січня 2026 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А.Нежура

В. В. Соколова