Номер провадження: 22-ц/813/2483/26 
Справа № 523/2697/21
Головуючий у першій інстанції Далеко К. О.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22.01.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П., 
за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,
учасники справи:
позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом – ОСОБА_1 ,
представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 
відповідач – ОСОБА_3 ,
представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 
розглянули у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Гришка Сергія Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_3  на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 липня 2024 року, ухвалене у складі судді Далеко К.О., у приміщенні того ж суду
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним,-
У С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог.
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_3 на його користь кошти у сумі - 109 000 грн.
ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що 28.12.2019 року відповідач звернувся до нього з метою отримання в борг грошових коштів у розмірі - 109 000 грн. Позивач надав відповідачу таку суму грошових коштів, що підтверджується розпискою від 28.12.2019 року. Відповідач у свою чергу порушив взяті на себе зобов`язання, не повернув грошові кошти позивачу у обумовлений сторонами строк (Т. 1, а. с. 3 – 5).
Короткий зміст зустрічних позовних вимог.
У січні 2022 року адвокат Гришко С.О., діючий від імені ОСОБА_3 , звернувся до суду із вищезазначеним зустрічним позовом, в якому просить визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , на підтвердження якого складено розписку від 28.12.2019 року на суму - 109 000 грн..
В обґрунтування позовних вимог за зустрічним позовом представник відповідача зазначає, що, звертаючись до суду з позовом про стягнення боргу за розпискою, позивач приховав факт того, що фактично вказані у розписці кошти не були надані останнім. Розписка слугувала запорукою та гарантією сплати ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в рахунок придбання автомобіля ГАЗ 330210, номерний знак НОМЕР_1 . Фактично між сторонами 28.12.2019 року було укладено договір купівлі-продажу автомобіля з розстрочкою платежу, із зазначенням повної оплати - 28.12.2020 року.
У зв`язку із вказаним, виникли дві розписки, датовані однією датою, та однаковою датою виконання зобов`язання, як з однієї так і з іншої сторони. Представник відповідача зазначає, що дійсно вищевказаний автомобіль був переданий у користування позивачу. Однак, дізнавшись що право власності на автомобіль оформлено на іншу особу, а не на ОСОБА_1 , відповідач відмовився від купівлі автомобіля та повернув його ОСОБА_1 .
Отже, представник відповідача вказує, що воля сторін не відповідала зовнішньому прояву. Сторони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином. На момент написання розписок у обох сторін був умисел на фіктивність таких дій, а дійсною метою було укладення договору купівлі-продажу автомобіля, який у подальшому не відбувся.
Представник відповідача зазначає, що позивач мав намір продати, а відповідач, у свою чергу, мав намір купити автомобіль. Сторони договору обрали спосіб взаємних розрахунків шляхом обміну розписками, за умовами яких одна сторона на користь іншої сторони має вчинити певні дії, у строк визначений розписками (Т. 1, а. с. 128 - 136).
Короткий зміст судового рішення.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04.07.2024 року задоволено вищевказані позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 28.12.2019 року в розмірі - 109 000 грн..
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі - 1 090,00 грн..
Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що згідно розписки написаної ОСОБА_3 про позику грошових коштів, остання містить дату її складання, умови повернення і строки повернення коштів, а також розстрочку платежу.
В матеріалах справи не міститься, стороною позивача за зустрічним позовом не доведено, що автомобіль, який в майбутньому, а саме - 28.12.2020 року після сплати коштів у розмірі - 109 000 грн. мав перейти у власність ОСОБА_3 , був предметом купівлі-продажу у розстрочку. Не міститься й доказів того, що вартість даного автомобіля була визначена сторонами у розмірі - 109 000 грн..
Позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 не було надано письмових доказів, та не було доведено того факту, що вищевказаний автомобіль, який згідно розписки від 28.12.2019 року мав бути переданий у власність позичальнику в майбутньому, був безпосередньо предметом договору купівлі-продажу тощо.
Стороною позивача за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів того, що вказане рухоме майно було сторонами оцінено у розмірі - 109 000 грн., та сума, яка підлягала щотижневій виплаті, мала пряме відношення до погашення або сплати в розстрочку за майбутній автомобіль.
Надана позивачем за зустрічним позовом розписка, як документ, що підтверджує факт домовленості укладення договору купівлі-продажу, є лише одностороннім зобов`язанням. За наданою розпискою встановлено, що ОСОБА_1 зобов`язався вчинити дії з приводу передачі автомобіля після вчинення ОСОБА_3 дій щодо сплати коштів. При цьому, розписка про передачу автомобіля не містить посилання на розписку про позику, в розписці не вказано, що саме за кошти отримані у борг та виплачені за таким, останньому має бути передано автомобіль.
Не вказано й інших притаманних договору купівлі-продажу обставин, які б свідчили про те, що розписка є двостороннім договором. Крім іншого, складена ОСОБА_3 розписка про отримання коштів у борг та зобов`язання такі кошти повернути також не містить будь-яких відомостей з приводу того, що кошти отримані в борг є запорукою виконання зобов`язання з метою подальшого вчинення правочину купівлі-продажу (Т. 2, а. с. 90 – 96).
Доводи апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі адвокат Гришко С.О., діючий від імені ОСОБА_3 , просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04.07.2024 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені первісних позовних вимог у повному обсязі. Задовольнити зустрічні позовні вимоги.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.
Скаржник вказує на те, що 1) судом першої інстанції не було враховано, що в розписці про позику коштів сума у розмірі - 109 000,00 грн., кінцева дата повернення/сплати коштів щотижневими платежами є ідентичною до розписки про придбання автомобіля. Фактично з розписки, яка була складена ОСОБА_1 вбачається, що сума коштів 109 000,00 грн. була узгоджена сторонами, як така, що складає обумовлену вартість автомобіля та має бути сплачена частинами - по 2 100,00 грн. щотижня, не пізніше 28.12.2020 року, після чого ОСОБА_1 зобов`язується передати у власність ОСОБА_3 автомобіль.; 2) ОСОБА_3 , хоч і не заперечував факт написання розписки, проте заперечував факт отримання у борг від ОСОБА_1 будь-яких коштів, так і зобов`язання повернути їх ОСОБА_1 , оскільки фактично укладення договору позики між сторонами не відбулися, з причин того, що природа появи двох розписок від 28.12.2019 року слугувала наміру ОСОБА_3 придбати автомобіль ГАЗ 330210, яким ОСОБА_1 володів та погодився його віддати ОСОБА_3 за 109 000,00 грн. при щотижневій оплаті у розмірі - 2 100,00 грн. до 28.12.2020 року; 3) при написанні розписок та їх обміні ОСОБА_3 був впевненим, що ОСОБА_1 є власником автомобіля ГАЗ 330210, д/н НОМЕР_1 , Vin код НОМЕР_2 . Факт того, що ОСОБА_1 не є власником даного автомобіля було виявлено вже після написання розписок (Т. 2, а. с. 103 – 111).
Рух справи 
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_3 на його користь кошти у сумі - 109 000 грн.
У січні 2022 року адвокат Гришко С.О., діючий від імені ОСОБА_3 , звернувся до суду із вищезазначеним зустрічним позовом, в якому просить визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , на підтвердження якого складено розписку від 28.12.2019 року на суму - 109 000 грн..
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04.07.2024 року задоволено вищевказані позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики. Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним залишено без задоволення.
Постановою Одеського апеляційного суду від 28.11.2024 апеляційну скаргу адвоката Гришка Сергія Олександровича, діючого від імені ОСОБА_3 , – задоволено.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 липня 2024 року – скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволені первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики – відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним – задоволено. Визнано договір позики, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , на підтвердження якого складено розписку від 28 грудня 2019 року на суму 109 000,00 грн., – недійсним.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 квітня 2025 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Тарановського Дмитра Сергійовича, задоволено частково.
Постанову Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року та додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 17 січня 2025 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції..
Щодо явки сторін.
Сторони надали свої пояснення у судових засіданнях.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, сторони, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, – незалежно від суми.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Як встановлено матеріалами справи, 28.12.2019 року було складено дві розписки між сторонами по справі.
28.12.2019 року ОСОБА_3 було написано розписку, в якій останній зазначив, що бере у борг без відсотків у ОСОБА_1 суму коштів у розмірі - 109 000 грн., яку зобов`язався віддати рівними частками - по 2 100 грн. кожного тижня, до 28.12.2020 року (а. с. 6).
Також, 28.12.2029 року ОСОБА_1 була складена друга розписка, відповідно до якої ОСОБА_1 зобов`язується передати у власність ОСОБА_3 автомобіль ГАЗ 330210, номерний знак НОМЕР_1 , після того, як ОСОБА_3 виплатить йому кошти у сумі - 109 000 грн., частинами - по 2 100 грн. кожного тижня, але не пізніше 28.12.2020 року (а. с. 72).
Таким чином судом встановлено, що сторонами у справі 28.12.2019 року було написано дві розписки, за якими кожна із сторін мала обов`язок вчинити певні дії на користь іншої сторони, розписки містять строки виконання зобов`язань. Так, розпискою ОСОБА_1 встановлено, що настання однієї події, а саме - сплата коштів ОСОБА_3 , передбачає настання іншої події - передання ОСОБА_1 автомобіля у власність.
Колегія суддів звертає увагу, що вказані розписки складені в один день, містять одну і туж суму коштів та порядок сплати платежів, кінцевий строк виконання зобов`язань за вказаними розписками.
Колегія суддів звертає увагу на те, що вказані складені сторонами розписки містять зобов`язання кожного: - ОСОБА_1 щодо вчинення дій, а саме - передання автомобіля у власність ОСОБА_3 , яка містить в собі умови передання автомобіля ГАЗ 330210 у власність, а саме після сплати коштів, розмір, строк і порядок повернення яких є ідентичним розміру та порядку, визначеному в розписці, яку написав ОСОБА_3 про отримання коштів у борг.
Крім того, як встановлено матеріалами справи ОСОБА_1 є фізичною особою підприємцем, види діяльності: 77.11 – зокрема, надання в оренду автомобілів і легкових транспортних засобів.
Встановлено, що власником автомобіля ГАЗ 330210, vin код НОМЕР_2 , станом на час розгляду справи не був ОСОБА_1 , що підтверджено листом за №31/15-395аз від 28 вересня 2021 року за підписом начальника Головного сервісного центру МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській області.
Крім того, сторонами не заперечувався факт користування та повернення ОСОБА_3 автомобіля ГАЗ 330210, номерний знак НОМЕР_1 .
Відповідно до ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Дослідивши вказані розписки, встановивши обставини вказаної справи, колегія суддів вважає, що між сторонами виникла домовленість про оформлення попереднього договору купівлі-продажу автомобіля з розстрочкою платежів, з строком повної оплати - до 28.12.2020 року.
Згідно положень ст. ст. 1046 - 1050 ЦК України правовідносини між сторонами є такими, що виникли з договору позики та мають наслідки, що витікають з нього.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана.
Розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і складання розписки посвідчує цей факт.
Суд зауважує, що відповідно до ст.1053 ЦК за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням.
Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію та здійснюється у формі, установленій для договору позики (ст.1047 цього кодексу).
За своїм змістом новація - це угода про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.
Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до роз`яснень пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. 
Удавані правочини вчиняються з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді мали на увазі. Отже, в такому випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину.
Для визнання судом правочину удаваним необхідними умовами є те, що обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 369/12376/17 (провадження № 61-4966св20).
Якщо правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визначити, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.
При цьому правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків (постанови Верховного Суду: від 02 лютого 2022 року у справі № 927/1099/20, від 03 листопада 2022 року у справі № 912/3747/20).
Колегія суддів звертає увагу, що у відзиві на зустрічний позов ОСОБА_1 підтвердив, що написана ним розписка це обіцянка здійснити продаж у майбутньому автомобіля лише за умови виконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів (т. 1, а. с. 151).
Отже, враховуючи вищевказане колегія суддів дійшла висновку, що фактично сторони домовилися про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу, за яким ОСОБА_1 зобов`язувався продати (передати у власність), а ОСОБА_3 зобов`язувався купити автомобіль ГАЗ 330210, д/н НОМЕР_1 , Vin код НОМЕР_2 , а укладений договір позики фактично є удаваним.
Намірів на укладення договору позики між сторонами не було. Сторони обрали між собою такий спосіб взаємних розрахунків, як обмін розписками, які мають однакову дату складення, однакову суму та одну дату виконання. Однак обставини, які у подальшому не вирішилися, призвели до того, що ОСОБА_1 не продав, а ОСОБА_3 не купив автомобіль ГАЗ 330210, Vin код НОМЕР_2 , а оригінали розписок залишилися у сторін.
Докази сплати за автомобіль у справі відсутні (т. 1 а.с. 6), також відсутні і докази передання автомобіля покупцю (т. 1 а.с. 138), тобто сторони 28.17.2019 уклали попередній договір купівлі-продажу автомобіля, однак не надали суду жодних доказів виконання договору купівлі – продажу залишився у попередньому стані.
Згідно зі ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.
Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.
Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна зі сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Тому враховуючи, що матеріали справи не містять підтвердження, що основний договір був укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором та відсутні пропозицію про його укладення, колегія суддів зазначає, що зобов`язання, встановлене попереднім договором, припинилося.
Аналізуючи вищевикладене колегією суддів встановлена правова природа укладеного договору між сторони, а саме встановлено факт укладання попереднього договору купівлі-продажу. Проте, якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.
З матеріалів справи вбачається факт того, що під час написання розписки ОСОБА_3 не знав про відсутність права власності у ОСОБА_1 на транспортний засіб, який був фактичного предметом попереднього договору купівлі-продажу.
Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
За змістом статті 230 ЦК України правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
Як зазначено в постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 489/3570/16-ц аналіз статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).
Відповідно суд апеляційної інстанції доходить висновку про наявність правових підстав для визнання попереднього договору купівлі-продажу недійсним саме на підставі статті 230 ЦК України.
За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки останнім не було доведено факт передачі коштів за розпискою, а між сторонами по факту були наявні домовленості про укладення попереднього договору купівлі-продажу автомобіля. 
Зустрічний позов про визнання договору позики недійсним не підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що між сторонами фактично не укладався договір позики. Передача грошових коштів здійснювалася в межах домовленостей щодо укладення попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу.
Відповідно до статей 203, 215 ЦК України, недійсним може бути визнаний лише укладений правочин. У разі ж відсутності факту укладення договору правові підстави для визнання його недійсним відсутні.
Оскільки судом встановлено, що договір купівлі-продажу автомобіля в подальшому укладений не був, а договір позики між сторонами не існував, зустрічні позовні вимоги спрямовані на захист неіснуючого права та є неналежним способом захисту.
За таких обставин зустрічний позов підлягає відмові в повному обсязі.
Таким чином виходячи з вказаних обставин, колегія суддів вважає за необхідне, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики.
Щодо рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 липня 2024 року в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, то апеляційний суд вважає за можливе його змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Щодо судових витрат.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено частково, то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі – 1561 гривень 80 копійок. 
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Відповідно п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального прав.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України ЦПК України, апеляційний суд,-
у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Гришка Сергія Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_3 – задовольнити частково.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 липня 2024 року скасувати у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики.
Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 липня 2024 року в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним – змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати у розмірі – 1561 гривень 80 копійок. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя       В.В. Кострицький

Судді         М.В. Назарова

Ю.П. Лозко