Справа № 308/16712/24

П О С Т А Н О В А
Іменем України

22 січня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді Джуги С.Д.,
суддів – Кожух О.А., Собослоя Г.Г., 
з участю секретаря судових засідань: Мочан М.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гапон Сергій Васильович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 травня 2025 року у складі судді Крегул М.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення моральної шкоди, заподіяної особі незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органу державної влади, їх посадовою або службовою особою,-
в с т а н о в и в :

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення моральної шкоди, заподіяної особі незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органу державної влади, їх посадовою або службовою особою.
Позов мотивовано тим, що 06.08.2024 року т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 було складено протокол серія НГУ № 323424 про вчинення солдатом ОСОБА_1 військового адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, відповідно до якого 04.07.2024 року солдат ОСОБА_1 , який є військовослужбовцем, під час дії воєнного стану, перебуваючи на військовій службі, відкрито відмовився від проходження військово-лікарської комісії згідно наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 94 від 04.07.2024 року, чим допустив недбале ставлення до військової служби в умовах особливого періоду.
Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.08.2024 року (набрала законної сили 09.09.2024 рогку) по справі № 308/12902/24 провадження в справі про адміністративне правопорушення за ознаками ч. 2 ст. 172-15 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП. У зв`язку з чим, на переконання позивача, у нього виникло право на відшкодування шкоди у порядку ст. 1174 ПК України.
Зокрема зазначає, що враховуючи обставини справи позивач зазнав моральних страждань оскільки протягом певного строку не міг реалізувати своє право на чесне ім`я, був вимушений докладати додаткові зусилля для поновлення свого права на чесне ім`я, отримав сильні постійні душевні переживання пов`язані з можливістю накладення адміністративного стягнення у вигляді суттєвого для позивача штрафу (від 17 000,00 грн. до 34 000,00 грн.) або арешт з утриманням на гауптвахті на строк до десяти діб.
Крім того, позивач вимушений був захищати свої права, зокрема з`являтися до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області для участі у розгляді справи № 308/12902/24 та приймати участь у судових засіданнях 09.08.2024, 15.08.2024, 27.08.2024, та 29.08.2024 під час хвороби.
З урахуванням зазначеного позивач ОСОБА_1 вважає, що справедливим розміром моральної шкоди є 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок.
Також позивач вказує, що вказаної справи про адміністративне правопорушення ним були понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000, 00 грн.
За вказаних обставин позивач просив стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 35 000 гривень, з них: 20 000 гривень моральна шкода та 15 000 гривень витрати на професійну правничу допомогу при розгляді Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області протоколу серія НГУ № 323424 про військове адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-15 КУпАІЇ, складеного відносно ОСОБА_1 (справа № 308/12902/24).
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 травня 2025 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 - відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гапон Сергій Васильович, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував обставини, які наведені в обґрунтування заявленого позову, не дав їм належної правової оцінки та безпідставно відмовив у заявленому позові.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні представник відповідача Ярмолюк М.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлені. 
Від представника апелянта Гапона С.В. надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності апелянта ОСОБА_1 та його представника.
Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у відсутності нез`явившихся учасників справи. 
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з приписами ч.ч.1,5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6. ст. 81 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні заявленого позову суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності.
З даними висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки такі ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.
Судом встановлено, що 06 серпня 2024 року т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_2 складено протокол сері НГУ № 323424 про військове адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-15 КУпАП відносно солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (позивача).
Згідно вказаного протоколу, 04.07.2024 року, солдат ОСОБА_1 , який є військовослужбовцем, під час дії воєнного стану, перебуваючи на військовій службі, відкрито відмовився від проходження військово-лікарської комісії згідно наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 94 від 04.07.2024 року, чим допустив недбале ставлення до військової служби в умовах особливого періоду.
29 серпня 2024 року суддею Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області були розглянуті адміністративні матеріали за вказаним протоколом та винесено постанову № 308/12902/24, згідно якої провадження в справі про адміністративне правопорушення за ознаками ч. 2 ст. 172-15 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
26.05.2021 між адвокатом Гапоном Сергієм Васильовичем та ОСОБА_1 ,укладено договір про надання професійної правничої (правової) допомоги № 54-26/09-21 від 26.05.2021.
07.08.2024 між адвокатом Гапоном Сергієм Васильовичем та ОСОБА_1 ,укладено укладено Додаток №2 до договіру про надання професійної правничої (правової) допомоги № 54-26/09-21 від 26.05.2021.
Відповідно до п. 1 Додатку № 2 ОСОБА_1 доручив, а адвокат Гапон С.В. зобов`язався надати професійну правничу допомогу при розгляді Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області протоколу серія НГУ № 320724 про військове адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, складеного відносно ОСОБА_1 (справа № 308/12902/24). В п. 3 Додатку № 2 погоджено розмір (суму) винагороди (гонорару) адвоката за договором.
Згідно копії Акту № 1 приймання-передачі наданих послуг за Договором по надання професійної правничої (правової) допомоги № 54-26/09-21 від 10.09.2024 вбачається, що вартість послуг адвоката становить 15000 грн.
З копії рахунку № 10-09/24 від 10.09.2024 слідує що ОСОБА_1 здійснено оплату за надану правничу допомогу у сумі 15 000 гривень 00 копійок.
Згідно із ч.2 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ст.ст. 11,16 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної)та моральної шкоди іншій особі. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Частинами першою, другою та сьомою статті 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Відповідно до пунктів 1 та 2 статті 23 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), моральна шкода може полягати: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до частини 3 статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судом роз`яснено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.
Також слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Водночас, моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №686/23731/15-ц та постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 14.11.2023 у справі №711/3737/22.
Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 07.12.2023 у справі № 361/3347/17, від 29.11.2023 у справі №501/1275/20, від 25.10.2023 у справі №154/2708/20, від 10.10.2019 у справі №569/1799/16-ц та від 27.11.2018 у справі №727/3926/16-ц, від 29.08.2019 у справі №686/16161/16-ц.
Обгрунтовуючи заявлений позов, позивач посилається на те, що у зв`язку із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення у нього виникло право на відшкодування шкоди у порядку ст. 1174 ЦК України. При цьому, він зазнав моральних страждань, оскільки протягом певного строку не міг реалізувати своє право на чесне ім`я, був вимушений докладати додаткові зусилля для поновлення свого права на чесне ім`я, отримав сильні постійні душевні переживання, пов`язані з можливістю накладення адміністративного стягнення у вигляді суттєвого для позивача штрафу (від 17 000,00 грн. до 34 000,00 грн.), або арешт з утриманням на гаупвахті на строк до десяти діб.
Крім того, позивач вимушений був захищати свої права, зокрема з`являтися до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області для участі у розгляді справи № 308/12902/24 та приймати участь у судових засіданнях. При цьому, позивач приймав участь у судових засіданнях маючи проблеми зі здоров`ям (хворіючи).
Відповідно до ст. 251 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення є джерелом доказів у справі. Обов`язок зі збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.
Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; за наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.
У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до такого протоколу, а також викласти мотиви відмови від його підписання.
Під час складення протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюють її права і обов`язки, передбачені ст. 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 березня 2019 року у справі № 712/7385/17 сформулювала висновок, що дії суб`єкта владних повноважень щодо складання протоколу без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують її права.
Застосовним до розглядуваної справи є також висновок Верховного Суду, сформульований у постанові від 22 червня 2023 року у справі № 752/5417/19, про те, що факт складання поліцейським протоколу не вказує на фактичну вину особи в ДТП. Протокол є носієм доказової інформації, яка в подальшому може бути використана органом, який здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення з метою прийняття рішення щодо наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення в діях особи. Протокол фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства та не є рішенням, що створює правові наслідки і не змінює стан суб`єктивних прав особи, оскільки таким рішенням є постанова, яка приймається на підставі протоколу.
Протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом статей 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями,дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи.
Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта.
В ході судового розгляду справи судом встановлено, що 06 серпня 2024 року т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_2 складено протокол сері НГУ № 323424 про військове адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-15 КУпАП відносно ОСОБА_1 , а постановою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 серпня 2024 року провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 172-15 КУпАП стосовно ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами те, що неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача йому завдана моральна шкода, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діями відповідача та вини відповідача в заподіянні моральної шкоди, не зазначив з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Як неодноразово зазначав Верховний Суд в своїй практиці - сам по собі факт скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є доказом заподіяння йому моральної шкоди та підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки судові рішення, якими скасовані постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, безумовно не встановлюють доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності.
Позивачем не було надано належних та допустимих доказів незаконності дій відповідача, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до нього застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до статей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом, а постановою апеляційного суду провадження у справі про адміністративне правопорушення було закрито. При цьому сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди.
Заявляючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок та витрати на професійну правничу допомогу при розгляді Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області протоколу серія НГУ № 320724 про військове адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, позивач відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України належним чином не обґрунтував та не довів жодними належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами фактів заподіяння такої шкоди, протиправності дій відповідачів, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями цих органів. Доводи позивача ґрунтуються виключно на припущеннях.
Суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно відмовив у заявленому позові . 
Доводи апеляційної скарги встановлених судом першої інстанції обставин не спростовують, не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування немає.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 374,375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гапон Сергій Васильович, залишити без задоволення.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 02 лютого 2026 року.
Головуючий: 
Судді: