ПОСТАНОВА 
Іменем України

22 січня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 398/3174/25
провадження № 22-ц/4809/253/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Чельник О. І.,
секретар судового засідання Діманова Н. І.,
учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство «Акцент Банк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 серпня 2025 року у складі головуючого судді Голосеніної Т. В.

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.
У травні 2025 року АТ «Акцент-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути із відповідачки на свою користь заборгованість за кредитним договором №АВН0СТ155101721574865609 від 21 липня 2024 року у розмірі 107 674,68 грн, яка складається з наступного: 60 000 грн – загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), 43 571, 21 грн – загальний залишок заборгованості за процентами, 4 103, 47 грн – загальний залишок заборгованості за пенею. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначено, що ОСОБА_1 звернулася до АТ «Акцент-Банк» для отримання банківських послуг та підписала анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк». 
21 липня 2024 року між АТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 , яка була клієнтом банку, було укладено кредитний договір №АВН0СТ155101721574865609.
Відповідно до умов указаного кредитного договору банк надав відповідачці кредит у розмірі 60 000,00 грн строком на 60 місяців, тобто до 20 липня 2029 року, зі сплатою процентів у розмірі 85,00 % щорічно.
Позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачці кредитні кошти, проте відповідачка належним чином не виконала своїх зобов`язань за кредитним договором. Станом на 26 травня 2025 року загальний розмір заборгованості відповідачки за кредитним договором становить 107 674,68 грн, з яких: заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту) – 60 000,00 грн, заборгованість за процентами – 43 571, 21 грн, заборгованість за пенею – 4 103,47 грн.
Оскільки відповідачка добровільно не виконує взяті на себе зобов`язання щодо повернення коштів, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 серпня 2025 року задоволено частково позовні вимоги Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором №АВН0СТ155101721574865609 від 21 липня 2024 року в розмірі 103 571 грн 21 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» судовий збір у сумі 2 330 грн 08 коп.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення із відповідачки на користь позивача кредитної заборгованості у розмірі 103 571,21 грн, суд першої інстанції керувався тим, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт отримання відповідачкою кредитних коштів та невиконання нею належним чином зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту) та за процентами, в той час як доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) та за процентами, відповідачкою суду не надано, як і не надано доказів виконання належним чином та у встановлені строки зобов`язань за вказаним договором у цій частині.
Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позовних вимог банку в частині стягнення із відповідачки на користь позивача заборгованості за пенею у розмірі 4 103,47 грн, суд першої інстанції керувався приписами п.18 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України якими визначено обмеження щодо нарахування пені на час воєнного стану в країні.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Представник Акціонерного товариства «Акцент-Банк» Омельченко Є. В. подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування заочного рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 серпня 2025 року в частині відмовлених позовних вимог та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування зазначено, що норми ЦК України в питанні нарахування пені є загальними та поступаються в пріоритеті застосування нормам спеціального законодавства ЗУ «Про споживче кредитування», Прикінцеві та перехідні положення якого встановлюють, що неустойка не застосовується до кредитів, що були укладені до 24 січня 2024 року (оскільки ЗУ "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг" набрав чинності 24 лютого 2023 року + 30 днів), а з 24 січня 2024 року заборона нарахування відсутня.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Відзиву на апеляційну скаргу відповідачкою не подано, що згідно вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Участь учасників справи в суді апеляційної інстанції.
Учасники справи у судове засідання апеляційного суду, призначене на 22 січня 2026 року не з`явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином Причини неявки суду не повідомили.
Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції, в частині, що оскаржується – без змін.
Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.
15 травня 2024 року ОСОБА_1 подала до АТ «Акцент банк» заяву про відкриття, ведення поточного рахунку та встановлення кредитного ліміту за карткою/рахунком (а.с.18-20).
15 травня 2024 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву та приєдналась до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «Акцент банк» (а.с.17).
21 липня 2024 року між АТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № АВН0СТ155101721574865609 шляхом підписання сторонами заяви про надання послуги «Швидка готівка» в електронній формі.
Відповідно до умов кредитного договору відповідачка отримала кредит на суму 60 000,00 грн на строк 60 місяців з 21 липня 2024 року по 20 липня 2029 року, мета кредиту - придбання товару/здійснення платежу/оплата послуг, тип кредиту - кредит строковий, процентна ставка фіксована 85 % на рік, розмір щомісячного платежу – 4 391,67 грн.
Згідно з п. 12 заяви, у випадку порушення позичальником зобов`язань із погашення заборгованості, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,07 % (не менше 1 грн.) від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки.
Відповідно до п. 18 заяви про надання послуги «Швидка готівка», ця заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, таблицею обчислення загальної вартості кредиту становлять договір (а.с.22 зворот - 23).
Меморіальним ордером №TR.38027813.36276.65455 від 21 липня 2024 року підтверджується видача позивачем відповідачці грошових коштів у розмірі 60 000,00 грн згідно договору № АВН0СТ155101721574865609 від 21 липня 2024 року (а.с.26 зворот).
Згідно з випискою по кредиту, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № АВН0СТ155101721574865609 від 21 липня 2024 року за період з 21 липня 2024 року по 25 травня 2025 року складає 107 535,35 грн (а.с.27).
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором від 21 липня 2024 року, відповідачка ОСОБА_1 станом на 26 травня 2025 року має заборгованість, розмір якої становить 107 674,68 грн, з яких: заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту) – 60 000,00 грн, заборгованість за процентами – 43 571,21 грн, заборгованість за пенею – 4 103,47 грн (а.с.26).
Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно положень ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ст. 10561 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно положень ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст.629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Позивач оскаржує судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення із відповідачки на користь банку заборгованості за пенею у розмірі 4 103, 47 грн, відповідно апеляційним судом рішення суду переглядається лише у зазначеній частині.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог банку в частині стягнення із відповідачки на користь позивача заборгованості за пенею у розмірі 4 103,47 грн, суд першої інстанції керувався приписами п.18 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України якими визначено обмеження щодо нарахування пені на час воєнного стану в країні.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану", розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено пунктом 18, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється, зокрема, від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року на всій території України введено воєнний стан, строк якого неодноразово продовжувався і який безперервно триває з 24 лютого 2022 року до теперішнього часу.
Відтак суд першої інстанції обґрунтовано відхилив позовні вимоги банку про стягнення з позичальниці пені, нарахованої кредитором за прострочення виконання договірних зобов`язань щодо повернення кредитних коштів.
Колегія суддів не погоджується із аргументами позивача про те, що норми ЦК України в питанні нарахування пені є загальними та поступаються в пріоритеті застосування нормам спеціального законодавства ЗУ «Про споживче кредитування», оскільки за змістом ч. 2 ст.4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є саме Цивільний кодекс України.
Так, основним регулятором договірних відносин є ЦК України, а не окремі закони.
Водночас, як зазначає скаржник у даній справі, п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування» встановлено, що у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності ЗУ "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач у разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону.
З системного аналізу як приписів п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування», про які вказує скаржник, так і п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який застосував суд першої інстанції, відхиляючи відповідні позовні вимоги, убачається, що відповідні положення ЗУ «Про споживче кредитування» не мають предметом свого правового регулювання правовідносини щодо нарахування пені під час воєнного стану в державі, а стосуються унормування цивільного законодавства у зв`язку з іншими обставинами, а саме прийняття ЗУ "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг".
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.
З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції, в частині, що оскаржується, – без змін.
Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» залишити без задоволення.
Заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 серпня 2025 року в частині, що оскаржується, залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 29.01.2026.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. Л. Карпенко

О. І. Чельник