ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 грудня 2025 року
м. Київ
 
справа № 629/5392/24
провадження № 61-8072св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,
   
учасники справи:
 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Здєльника Сергія Івановича на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 лютого 2025 року, ухвалене у складі судді Каращука Т. О., та постанову Харківського апеляційного суду від 10 червня 2025 року, ухвалену                     у складі колегії суддів: Маміної О. В., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, щоу період з 08 грудня 2000 року до 07 жовтня 2004 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 як підприємець набув у власність згідно з договором купівлі-продажу від 14 березня 2002 року № 6 нежитлове вбудоване приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 160,5 кв. м, яке він використовує у підприємницькій діяльності.
У липні 2002 року вона звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя,        в якому, серед інших вимог, просила визнати за нею право власності на 1/2 частки нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .
Заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду від 22 грудня 2009 року у справі № 2-4/2009 визнано за нею право власності на 1/2 частку вказаної нежитлової будівлі.
На підставі вказаного судового рішення Лозівським бюро технічної інвентаризації 10 листопада 2010 року зареєстровано за нею право спільної часткової власності на вказаний об`єкт нерухомості.
Ухвалою Лозівського міськрайонного суду від 02 липня 2012 року скасовано заочне рішення Лозівського міськрайонного суду від 22 грудня 2009 року, справу призначено до розгляду в загальному порядку.
Рішенням Лозівського міськрайонного суду від 09 квітня 2015 року у справі                     № 2025/3868/2012 відмовлено у задоволенні її уточнених позовних вимог щодо поділу нежитлової будівлі та визнання за нею права власності на 2/3 частки будівлі, натомість задоволено зустрічний позов відповідача та визнано вказане нежитлове вбудоване приміщення особистою приватною власністю ОСОБА_2 .
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року у справі                     № 2025/3868/2012 рішення Лозівського міськрайонного суду від 09 квітня 2015 року змінено в частині відмови у задоволенні її позову про поділ вбудованого нежитлового приміщення та в частині задоволення зустрічного позову              ОСОБА_2 про визнання спірного приміщення його особистою приватною власністю та в цій частині ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання за нею в порядку поділу сумісного майна права власності на 2/3 частки нежитлового приміщення, а також відмовлено                 ОСОБА_2 у зустрічному позові про визнання нежитлового приміщення його особистою приватною власністю.
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що нежитлове вбудоване приміщення АДРЕСА_3 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Апеляційний суд зазначив, що вона має право вимоги виплати половини вартості цього майна або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, тобто на компенсацію вартості 1/2 частини спірних нежитлових приміщень в порядку вимог статей 60, 71 СК України, оскільки підстав для відступлення від рівності часток при поділі майна подружжя матеріали справи не містять. Оскільки вона таких позовних вимог не заявляла, а заявила позов про право власності на нежитлове приміщення, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні цих вимог. 
Постановою Верховного Суду від 05 вересня 2018 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року залишено без змін.
Вказувала на те, що після ухвалення рішення касаційним судом відповідач неодноразово обіцяв у добровільному порядку виплатити їй половину вартості спірної будівлі та просив зачекати, оскільки у нього немає коштів.
При цьому на момент ухвалення постанови Верховним Судом державна реєстрація права на 1/2 частку нежитлового приміщення за нею не була анульована ні в реєстрі БТІ, ні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить Витяг з вказаного реєстру.
Крім того, у період з 2019 року до 2023 року вона сплачувала податок на нерухоме майно за 1/2 частки спірної будівлі, що підтверджується відповідними платіжними квитанціями. Однак, коли у 2024 році вона не отримала податкове повідомлення - рішення про сплату податку, вона зателефонувала до структурного підрозділу податкового органу, де їй повідомили, що вона вже не значиться співвласником частини нежитлової будівлі.
Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 31 січня 2020 року відповідач без її відома на підставі дублікату договору купівлі-продажу № 97 від 29 січня 2020 року, виданого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т. В., зареєстрував за собою право приватної власності на всю спірну будівлю, фактично всупереч зазначеним судовим рішенням, якими йому відмовлено у визнанні будівлі його особистою приватною власністю.
Зазначала, що відповідач не реагує на її вимоги сплатити їй половину вартості спірної нежитлової будівлі, порушуючи її права.
 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила суд в порядку поділу майна спільної сумісної власності подружжя стягнути із ОСОБА_2 на її користь компенсацію у рахунок 1/2 частки нежитлового вбудованого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ,                    у розмірі 1 653 591,50 грн та припинити право спільної сумісної власності на вказане  нерухоме майно, залишивши його у власності відповідача.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 лютого         2025 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду                    від 10 червня 2025 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
У порядку поділу майна спільної сумісної власності подружжя стягнуто із          ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію в рахунок 1/2 частки нежитлового вбудованого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , у розмірі 1 033 800,00 грн.
В іншій частині відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, використовується відповідачем у підприємницькій діяльності, а тому позивачка має право на половину вартості цього майна. Оскільки право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за відповідачем, відсутні підстави для припинення права сумісної власності позивача на це майно.
 
Відхиляючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, суди попередніх інстанцій виходили із того, що позовна давність за позовними вимогами ОСОБА_1 почалась з моменту ухвалення рішення Апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року. Позовні вимоги заявлені у межах позовної давності з 20 квітня 2017 року, оскільки строк позовної давності за зазначений період продовжений Законом України від 15 березня 2022 року                     № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм та період дії воєнного стану», який вже був чинним на момент скасування Закону України 540-IX від 30 березня 2020 року Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Крім того, відповідно до пункту 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану               в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану            в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
За таких обставин суди дійшли висновку про те, що, починаючи з дня набрання чинності Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX, тобто з 02 квітня            2020 року діє положення про продовження строків позовної давності на період дії карантину та воєнного стану в Україні, а тому позивачка не пропустила строк позовної давності, про застосування якого заявив відповідач.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У червні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Здєльник С. І. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанції не врахували, що після набуття 20 квітня 2017 року чинності судового рішення у справі                                    № 2025/3868/2012 про поділ майна подружжя, позивачка до суду у спосіб, запропонований їй судом, звернулась лише у вересні 2024 року, тобто пропустила строк позовної давності.
Суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що позивачка                       не пропустила строк позовної давності, не врахували, що зупинення строків було запроваджено саме з тою метою, що через існування певних обставин особа не має фактичної реальної спроможної звернутися до суду, а не з метою надання додаткового невиправданого часу для звернення за  простроченими вимогами, які були прострочені без поважних причин.
Суди не врахували, що не можна зупинити продовжені строки, адже, по-перше, про них не зазначено в редакційних змінах до Закону №  2120-IX від 08 листопада           2023 року, а по друге, зупинити можна лише те, що можна відновити на визначений строк (частина третя статті 263 ЦК України).
Строки, які завершувалися у період дії карантину, продовжуються виключно на період карантину і після закінчення карантину такий строк не відновлюється і                     не рахується спочатку.
Положення Закону України № 2102-IX (в редакції Закону України № 3450-IX                      від 08 листопада 2023 року) не підлягає застосуванню до строків, продовжених відповідно до Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID- 19)» та Закону України № 2120-IX від 15 березня 2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану».
Суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що запровадження карантину та введення на території України воєнного стану не свідчить про безумовне поновлення пропущеного процесуального строку без наведення заявником негативних обставин, які зумовлені карантинними обмеженнями і були перешкодою у вчиненні стороною процесуальних дій. Оскільки позивачка звернулася з позовом лише 03 вересня 2024 року, вона пропустила строки позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у позові.
Крім того, суди ухвалили рішення про поділ майна, стягнувши на користь позивачки грошову компенсацію за частку, що їй належала, не припинивши при цьому право спільної сумісної власності подружжя. 
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц (провадження    № 14-159цс19), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17 (провадження      № 12-119гс19).
 
Також у жовтні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Здєльник С. І. подав додаткові пояснення у справі.
 
Ураховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 41-43 постанови від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження          № 14-184цс20), у пунктах 20-22 постанови від 14 грудня 2022 року у справі                         № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22), колегія суддів залишає без розгляду подані у жовтні 2025 року представником ОСОБА_2 - адвокатом                         Здєльником С. І. додаткові пояснення у справі, оскільки вони по суті є штучним поданням доповнень до касаційної скарги.
 
Доводи інших учасників справи
 
У липні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ільченко І. В. подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями                      від 27 червня 2025 року для розгляду справи визначено такий склад колегії: суддя-доповідач - Коломієць Г. В. та судді, які входять до складу колегії: Гулько Б. І. Луспеник Д. Д.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2025 року касаційну скаргу залишено                     без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2025 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2025 року, з урахуванням ухвали від 30 липня 2025 року про виправлення описки, задоволено клопотання представника       ОСОБА_2 - адвоката Здєльника С. І. про зупинення виконання рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 лютого 2025 року та постанови Харківського апеляційного суду від 10 червня 2025 року.Зупинено виконання рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області                        від 04 лютого 2025 року та постанови Харківського апеляційного суду від 10 червня 2025 року до закінчення касаційного перегляду справи.
 
У липні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.
 
Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2025 року, в зв`язку з відставкою судді ОСОБА_3 , призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.
 
Системою автоматизованого розподілу справ (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 листопада                2025 року) визначено суддю-доповідача - Коломієць Г. В. та суддів, які входять до складу колегії: Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
08 грудня 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07 жовтня     2004 року.
 
Під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 як підприємець на підставі договору купівлі-продажу № 6 від 14 березня 2002 року набув у власність нежитлове вбудоване приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 160,5 кв. м.
У липні 2002 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
 
Заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області                         від 22 грудня 2009 року у справі № 2-4/2009 позов ОСОБА_1 задоволено та визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності, зокрема на частини спірного об`єкта торгівлі (колишня назва магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 »), розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ,                 по 1/2 частини на кожного.
 
На підставі вказаного судового рішення Лозівським бюро технічної інвентаризації 10 листопада 2010 року зареєстровано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на вказаний об`єкт нерухомості.
 
З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що право приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 на 1/2 частку спірної будівлі було зареєстровано 18 січня 2019 року.
 
Ухвалою Лозівського міськрайонного суду від 02 липня 2012 року у справі                       № 2025/3868/2012 скасовано заочне рішення Лозівського міськрайонного суду            від 22 грудня 2009 року у справі № 2-4/2009, справу призначено до розгляду                      у загальному порядку.
 
У липні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому, зокрема, просив визнати нежитлове вбудоване приміщення у будинку АДРЕСА_3 його особистою власністю.
 
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 09 квітня           2015 року у справі № 2025/3868/2012 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Суд, зокрема, визнав особистою приватною власністю ОСОБА_2 нежитлове вбудоване приміщення у будинку АДРЕСА_3 , загальною площею 160,5 кв. м. 
 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року у справі         № 2025/3868/2012 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ вбудованого нежитлового приміщення та у частині задоволення позову ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на вбудоване нежитлове приміщення у будинку АДРЕСА_3 скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання за нею                     у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності                                   на 2/3 частин вбудованого нежитлового приміщення у будинку АДРЕСА_3 відмовлено з інших правових підстав. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання вбудованого нежитлового приміщення у будинку АДРЕСА_3 його особистою приватною власністю відмовлено. 
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що спірне нежитлове приміщення                у будинку АДРЕСА_3 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, але ОСОБА_1 має право вимоги виплати половини вартості цього майна, а не право власності на саме майно чи право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, тобто на компенсацію вартості 1/2 частини вказаних нежитлових приміщень, а таких вимог вона не заявляла. Також відсутні підстави для відступлення від рівності часток при поділі такого майна подружжя.
 
Постановою Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 2025/3868/2012 касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року залишено без змін (провадження № 61-27567св18).
 
Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав від 27 серпня 2024 року за ОСОБА_2 29 січня 2020 року зареєстровано право власності на спірне нежитлове вбудоване приміщення, розмір частки 1.
 
У листі Головного управління ДПС у Харківській області інформації від 27 грудня 2024 року зазначено, що згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав встановлено, що громадянка ОСОБА_1 мала у власності 1/2 частку нежитлової будівлі, загальною площею 160,5 кв. м (80,25 кв. м) за адресою: АДРЕСА_2 (право власності                          з 18 січня 2019 року до 23 січня 2020 року). В автоматичному режимі було сформовано податкове повідомлення - рішення від 04 травня 2020 року №0038961-5505-2027 за 2019 рік на суму 5 023,25 грн, яке сплачено 12 січня 2021 року у сумі        5 023,25 грн. В автоматичному режимі було сформовано податкове повідомлення - рішення від 25 березня 2021 року № 0116510-2410-2027 за 2020 рік на суму                          5 211,54 грн, за 1/2 частку нежитлової будівлі, загальною площею 160,5 кв. м      (80,25 кв. м) за адресою: АДРЕСА_2 , яке було відкликано рішенням Головного управління ДПС у Харківській області          від 19 червня 2024 року № 735/20-40-24-16-21, у зв`язку з припиненням права власності, яке сплачено 28 грудня 2021 року у сумі 5 212,0 грн, 05 жовтня 2023 року у сумі 1 000,0 грн, 07 листопада 2023 року у сумі 1 000,0 грн, 08 грудня 2023 року у сумі 1 000,0 грн, 11 січня 2024 року у сумі 1 000,0 грн. В автоматичному режимі було сформовано податкове повідомлення - рішення від 20 грудня 2022 року                            № 0649207-2416-2027 за 2021 рік на суму 7 222,50 грн, за 1/2 частку нежитлової будівлі, загальною площею 160,5 кв. м (80,25 кв. м) за адресою: АДРЕСА_2 , яке було відкликано рішенням Головного управління ДПС у Харківській області від 19 червня 2024 року № 735/20-40-24-16-21, у зв`язку з припиненням права власності з 23 січня 2020 року.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                       є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Здєльника С. І.                          не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені                  з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно з частиною першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Щодо суті спору
 
Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Конструкція норми статті 60 СК України вказує на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
 
Відповідно до частини першої статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
 
Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, яке існує на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання такого майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
 
Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
 
У статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. 
 
При цьому майно фізичної особи - підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.
 
Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2022 року у справі № 686/24549/15 (провадження № 61-5165св21).
 
У разі якщо майном користується приватний підприємець, то в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.
 
Враховуючи те, що спірне нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, набуте ОСОБА_2 як фізичною особою-підприємцем                                              і використовується ним у своїй підприємницькій діяльності, суд першої інстанції,            з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку простягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації в рахунок                 1/2 частки спірного нерухомого майна.
 
Також колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність підстав длязадоволення позовних вимог в частині припинення права спільної сумісної власності позивача на спірне нерухоме майно, оскільки право власності на це майно зареєстровано за відповідачем.
 
Щодо застосування строку позовної давності
 
За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
 
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
 
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,                        є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
 
Перебіг позовної давності починається з моменту, коли в особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права,                                          а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)).
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі                  № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зробила висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі,                       є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Враховуючи вимоги статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.
 
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом                   03 вересня 2024 року. Відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності.
 
Перебіг позовної давності за вимогами про поділ майна подружжя розпочався             20 квітня 2017 року та мав сплинути 20 квітня 2020 року.
 
Разом із цим, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України                 з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та під час воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
 
Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби                    COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
 
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
 
Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
 
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
 
Подібний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
 
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
 
Разом з цим, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
 
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
 
Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
 
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої                у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
 
Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
 
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі                     № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25) зазначила, що у разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
 
Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що оскільки з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон № 540-IX, згідно з яким в Україні запроваджений з 12 березня 2020 року загальнодержавний карантин, який тривав до 30 червня 2023 року,                    а з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан і відповідно станом                      на 03 вересня 2024 року (дата звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом) діяв на усій території України, то у цьому випадку позивачка не пропустила визначену чинним законодавством позовну давність.
 
З огляду на вказане, безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що позивачка пропустила строк позовної давності.
 
Посилання у касаційній скарзі на неврахування судом висновків, викладених                     у постановах Верховного Суду, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається в касаційному порядку.
 
Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах,           з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлених обставин справи та до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.
 
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів      є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів касаційної скарги по суті спору та їх відображення в судових рішеннях (з урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження), питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам спору надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків судів попередніх інстанцій.
 
Колегія суддів, надаючи оцінку судовим рішенням на предмет їх законності у межах доводів касаційної скарги, погоджується з висновками судів попередніх інстанцій. За встановлених у цій справі обставин суди правильно застосували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли цілком обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог             ОСОБА_1 .
 
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат                               не проводиться.
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Оскільки виконання рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області                        від 04 лютого 2025 року та постанови Харківського апеляційного суду від 10 червня 2025 року зупинено ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2025 року, у зв`язку із залишенням цих судових рішень без змін необхідно поновити їх виконання.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Здєльника Сергія Івановича залишити без задоволення.
 
Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 лютого                2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 10 червня 2025 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 лютого 2025 року та постанови Харківського апеляційного суду від 10 червня 2025 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення,    є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:   	Г. В. Коломієць         Д. Д. Луспеник         Ю. В. Черняк