ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/533/26 Справа № 182/1900/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Омеко М. В. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Космачевської Т.В., 
суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,
за участю секретаря судового засідання Карпенка М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційні скарги Акціонерного товариства «Сенс Банк» та ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сікорська Ірина Станіславівна, на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2025 року у цивільній справі номер 182/1900/25 за позовною заявою Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року до суду звернулось Акціонерне товариство «Сенс Банк» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 27.11.2021 року між АТ «АЛЬФА-БАНК» та ОСОБА_1 укладено угоду про надання споживчого кредиту №501398165. Відповідно до умов кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачувані платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Умовами кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання позичальником умов договору, останній зобов`язаний достроково виконати всі боргові зобов`язання перед банком протягом тридцяти календарних днів з дня отримання від банку інформації. Банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання позичальнику кредиту. Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого заборгованість за кредитним договором становить 290576,64 грн.
12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «АЛЬФА-БАНК» затверджено рішення про зміну найменування на АТ «Сенс Банк».
Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №501398165 в розмірі 290576,64 грн та судовий збір в сумі 3486,92 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 23410,27 грн.
Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2025 року позовну заяву Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованість за угодою про надання споживчого кредиту №501398165 від 27.11.2021 року у розмірі 191103,01 гривні.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» витрати по сплаті судового збору в розмірі 2293,24 гривень.
В решті заявлених позовних вимог відмовлено.
Із вказаним рішенням в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення заборгованості за відсотками в сумі 50464,08 грн, заборгованості по комісії в сумі 49009,55 грн та витрат на професійну правничу допомогу не погодився АТ «Сенс Банк», подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 12.06.2025 року у справі №182/1900/25 в оскаржуваній частині та постановити в цій частині нове рішення про задоволення позову, здійснити новий розподіл судових витрат.
Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є незаконним та необґрунтованим, з огляду на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
27.11.2021 року ОСОБА_1 звернулася до АТ «Альфа Банк» з офертою на укладання угоди про надання споживчого кредиту №501398165, в якій запропонувала укласти угоду про надання споживчого кредиту №501398165 на наступних умовах: тип кредиту – «Кредит готівкою»; сума кредиту – 193000,00 грн процентна ставка – 19,99% річних, тип ставки – фіксована. Строк кредиту – 60 місяців. Крім того, з аналогічними умовами кредитування ОСОБА_1 ознайомилася в Паспорті споживчого кредиту від 27 листопада 2021 року. Відповідно до довідки про ідентифікацію вих. №2849787 ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , підписала договір №501398165 аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора. Таким чином, між сторонами шляхом підписання позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором в електронній формі укладено кредитний договір на зазначених вище умовах. Позичальник кредит отримав, що підтверджується меморіальним ордером №732258354 від 29.11.2021 року, виписками по рахункам № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 .
Договір містить паспортні дані, податковий номер та електронну адресу ОСОБА_1 . Сторона відповідача не заперечувала, що ОСОБА_1 є клієнтом банку, а також у відзиві на позовну заяву підтвердила, що нею було здійснено часткове погашення заборгованості.
ОСОБА_1 після зарахування на її банківський рахунок кредитних коштів у розмірі 193000,00 грн, будучи обізнаною про порядок погашення заборгованості, а саме про строки сплати та розмір платежу, у строк визначений графіком платежів (встановлено строк до 29 грудня 2022 року), внесла в рахунок погашення заборгованості певні грошові кошти.
Таким чином, зробивши часткову оплату з метою виконання умов договору, відповідачка вчинила конклюдентні дії щодо визнання договору і, відповідно, щодо правомірності вимог позивача за кредитним договором.
Розмір витрат на правову допомогу АТ «СенсБанк» чітко встановлено в договорі про надання послуг №1006 від 28.01.2025 року, який укладений між АТ «Сенс Банк» та АО «СмартЛекс» і відповідає вчиненим діям.
Від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сікорська І.С., надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому відповідачка просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги АТ «Сенс Банк».
Акцепт пропозиції на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, який міститься у матеріалах справи, не містить підпису відповідачки, тому сам по собі не доводить факту погодження між сторонами у письмовому вигляді плати за користування кредитними коштами, яка встановлена у формі сплати відсотків.
За таких обставин, відсутні підстави для стягнення з відповідачки заборгованості за відсотками в сумі 50464,08 грн та 49009,55 грн заборгованість по комісії.
Нарахування комісії в сумі 49009,55 грн є незаконним, відповідно судом першої інстанції винесено законне та обґрунтоване рішення про відмову у стягненні комісії.
Витрати на правову допомогу є неспівмірними зі складністю справи, часом, витраченим на виконання робіт, обсягом виконаних робіт та ціною позову. Категорія справи про стягнення заборгованості за кредитним спором є нескладною, позовна заява складається з 5 аркушів та є типовою. Підстави для стягнення з відповідачки витрат на правову допомогу в сумі 23140,27 грн орієнтовно відсутні.
Із вказаним рішенням також не погодилась відповідачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сікорська І.С., подала апеляційну скаргу, просила скасувати рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 12.06.2025 року по справі №182/1900/25 та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову повністю, стягнути з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір сплачений за подачу апеляційної скарги.
Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є неправомірним, таким, що прийнято з порушенням норм процесуального права, незастосуванні норм матеріального права, неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.
Розрахунок заборгованості, наданий представником позивача, не є первинним обліковим бухгалтерським документом, а його зміст не відповідає Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», як наслідок, не може підтверджувати існування тих чи інших операцій.
Виписки по особистому рахунку, вказану виписку неможливо ідентифікувати як ту, що відображає заборгованість за Угодою про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії №501398165. В даній виписці відсутня інформація про те, що заборгованість виникла внаслідок невиконання умов Угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії №501398165. 
Наданий позивачем меморіальний ордер також не є доказом видачі кредиту, не є первинним документом оскільки не містить обов`язкових реквізитів — підпису та печатки банку. 
У матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо видачі за вказаним договором платіжної картки (дата її видачі, її вид та строк дії) та встановлення відповідного кредитного ліміту на неї і його суми, а також відповідно і щодо здійснення будь-якого руху коштів по рахунку на підставі Оферти. Підписана відповідачем оферта взагалі не містить ніяких даних щодо погодження банком надання відповідачу банківських послуг, крім зазначення особистих даних та підпису відповідача.
Від відповідача АТ «Сенс Банк» відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_1 до апеляційного суду не надійшов.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Сікорська І.С. апеляційну скаргу позивача не визнала, просила її відхилити, апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 підтримала, просила її задовольнити.
Позивач АТ «Сенс Банк» в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 68, 69).
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю позивача.
Заслухавши суддю – доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга відповідачки – задоволенню не підлягає, з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що до позовної заяви додано оферту на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 501398165 від 27.11.2021 року, згідно з якою ОСОБА_1 запропонувала АТ «Альфа-Банк» укласти угоду про надання споживчого кредиту, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», укладеного між нею та банком (додаток 3 до позовної заяви).
Того ж дня банком підписано акцепт пропозиції на укладення угоди про надання споживчого кредиту №501398165 (додаток 3 до позовної заяви).
У додатку №1 до угоди наведено графік платежів.
Акцепт пропозиції на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, який міститься у матеріалах справи, не містить підпису відповідача, тому сам по собі не доводить факту погодження між сторонами у письмовому вигляді плати за користування кредитними коштами, яка встановлена у формі сплати відсотків.
З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачка користувалась кредитними коштами, здійснювала часткове погашення заборгованості за кредитом, проте заборгованість становить 290576,64 грн, з яких 191103,01 грн - заборгованість за тілом кредиту, 50464,08 грн - заборгованість за відсотками, 49009,55 грн заборгованість за комісією.
Надання кредиту позивач підтвердив меморіальним ордером №732258354 від 29.11.2021 року (додаток 5 до позовної заяви).
З виписки по особовим рахункам за період з 27.11.2021 року по 09.10.2024 року вбачається, що витрати по рахунку № НОМЕР_3 та № НОМЕР_2 , відкритих на ім`я ОСОБА_1 , складають 193000 грн (додаток 5,6 до позовної заяви).
02.04.2024 року АТ «Сенс Банк» звернувся з досудовою вимогою до ОСОБА_1 щодо виконання договірних зобов`язань (додаток 9 до позовної заяви).
Згідно з витягом з державного реєстру банків та витягу з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про зміну найменування позивача з АТ «Альфа-Банк» на АТ«Сенс Банк» (додаток 3 до позовної заяви).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості саме в частині заборгованості за тілом кредиту у розмірі 191103,01 грн.
Відмовляючи у задоволенні заяви позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з не надання доказу підтвердження оплати таких послуг.
Апеляційний суд не може в повному обсязі погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «Сенс Банк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі всім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до ст. 1049 Кодексу, вказаного вище, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що до позовної заяви додано оферту на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 501398165 від 27.11.2021 року, згідно з якою ОСОБА_1 запропонувала АТ «Альфа-Банк» укласти угоду про надання споживчого кредиту, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», укладеного між нею та банком (додаток 3 до позовної заяви).
Того ж дня банком підписано акцепт пропозиції на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 501398165 (додаток 3 до позовної заяви).
У додатку №1 до угоди наведено графік платежів.
Акцепт пропозиції на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, який міститься у матеріалах справи, не містить підпису відповідача, тому сам по собі не доводить факту погодження між сторонами у письмовому вигляді плати за користування кредитними коштами, яка встановлена у формі сплати відсотків.
Згідно витягу з державного реєстру банків та витягу з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про зміну найменування позивача з АТ «Альфа-Банк» на АТ«Сенс Банк» (додаток 3 до позовної заяви).
З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачка користувалась кредитними коштами, здійснювала часткове погашення заборгованості за кредитом, проте заборгованість становить 290576,64 грн, з яких 191103,01 грн - заборгованість за тілом кредиту, 50464,08 грн - заборгованість за відсотками, 49009,55 грн заборгованість за комісією.
Надання кредиту позивач підтвердив меморіальним ордером №732258354 від 29.11.2021 року (додаток 5 до позовної заяви).
З виписки по особовим рахункам за період з 27.11.2021 року по 09.10.2024 року вбачається, що витрати по рахунку № НОМЕР_3 та № НОМЕР_2 , відкритих на ім`я ОСОБА_1 , складають 193000,00 грн.
Таким чином, судом першої інстанції було вірно встановлено, що відповідачка отримала кошти від позивача, користувалась ними та частково погашала заборгованість, що підтверджує факт укладення кредитного договору.
Також судом першої інстанції було правильно зазначено, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами заборгованість за відсотками та комісією, оскільки надані позивачем документи з умовами кредитного договору щодо сплати відсотків та комісії не містять підпису відповідачки. А за відсутності підпису позивачки, не можна стверджувати про досягнення згоди щодо істотних умов кредитного договору, зокрема, щодо відсотків та комісії.
За таких обставин, враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, щодо обґрунтованості позовних вимог АТ «Сенс Банк» про стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 191103,01 гривні.
Доводи сторін з цього питання були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Довід апеляційної скарги ОСОБА_1 про відсутність первинного документа на підтвердження заборгованості апеляційним судом відхиляється як необґрунтований, оскільки виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором. Саме таку позицію висловив Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17.12.2020 року у справі 278/2177/15-ц.
Розглядаючи довід апеляційної скарги позивача АТ «Сенс Банк» про помилковість відмови у стягненні з відповідачки витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, апеляційний суд керується наступним.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно з ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зробила висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Розмір винагороди за надання правової допомоги, що визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, якщо інше не зазначене у договорі. Відповідне положення міститься у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19.
У постанові від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 висловлюючись щодо порядку обчислення гонорару, Велика Палата Верховного Суду вказала, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому в ст. 627 ЦК України.
Гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Ці форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту; і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин, помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката залежно від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи, чи були вони фактично понесені, та оцінювати їх необхідність.
Щодо змісту детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.
Також відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 03.10.2019 року у справі №922/445/19 витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Судом встановлено, що на підтвердження факту понесених позивачем судових витрат на правову допомогу надано:
- договір про надання послуг №1006 від 28.01.2025 року, що укладений між АТ «Сенс Банк» та Адвокатським об`єднанням «СмартЛекс» в особі керуючого партнера Лойфера А.Е.;
- довіреність № 023779/25 відповідно до якої АТ «Сенс Банк» уповноважило адвоката Лойфера А.Е. представляти свої інтереси, зокрема в судах.
Згідно з п. 3.1. договору про надання послуг № 1006 від 28.01.2025 року за надання послуг замовник сплачує на користь виконавця винагороду (гонорар) у нижченаведеному розмірі:
- за підготовку і подання позовної заяви до суду – 375,00 грн;
- за отримання рішення суду – 225,00 грн;
- комісійна винагорода від стягнутих коштів на користь замовника – 7,85 %.
В позовній заяві наведено попередній розрахунок витрат на професійну правничу допомогу у відповідності до положень договору №1006, з якого вбачається, що витрати позивача на професійну правничу допомогу, які пов`язані із розглядом справи за цією позовною заявою, становлять 23410,27 грн (із розрахунку: 375,00 грн + 225,00 грн + 290576,64 грн х 7,85%).
Проаналізувавши зазначене вище, апеляційний суд вважає, що позивачем було надано достатні докази понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу за договором №1006 від 28.01.2025 року, отже суд першої інстанції не здійснив належної оцінки цього питання та дійшов помилкового висновку про необґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідачки витрат на професійну правничу допомогу.
Разом з тим, відповідачка ОСОБА_1 , як у суді першої інстанції так і у відзиві висловлювала заперечення проти визначеного позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з їх неспівмірністю зі складністю справи, часом, витраченим на виконання робіт, обсягом виконаних робіт та ціною позову.
Виходячи з наведеного, враховуючи характер та складність справи, яка на думку апеляційного суду не є складною, апеляційний суд вважає, що вимоги заяви АТ «Сенс Банк» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції підлягають частковому задоволенню, отже вимоги заяви апелянта є обґрунтованими у розмірі 5000,00 грн.
Крім того, відповідно до пп. в) п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про зміну судового рішення лише в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, витрати апелянтів по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сікорська Ірина Станіславівна, залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» задовольнити частково.
Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2025 року в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу - змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк», ЄДРПОУ 23494714, витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 5000,00 грн.
В іншій частині залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 26 січня 2026 року.
Судді: