ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року	Львів	Справа № 308/9772/25 пров. № А/857/34058/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді                                     Курильця А.Р., 
суддів                                                           Кузьмича С. М., Мікули О. І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 липня 2025 року про повернення позовної заяви в справі № 308/9772/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,-

суддя в 1-й інстанції – Шумило Н.Б.,
час ухвалення рішення – 23 липня 2025 року,
місце ухвалення рішення – м.Ужгород,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

                                                             ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 майора ОСОБА_2 № 164-1 від 30.01.2025 по справі про притягнення ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 до адміністративне правопорушення за ч.3 ст. 210-1 КУпАП України.
Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 липня 2025 року, відмовлено в задоволенні клопотання про поновлення пропущеного строку, позовну заяву залишено без руху та надано десятиденний строк для усунення її недоліків.
Так, 21.07.2025 року на виконання вимог вказаної ухвали на адресу суду першої інстанції від позивача надійшли заява про усунення недоліків, з доказом вручення постанови №164-1 листом №6392 02.07.2025, та доказом сплати судового збору.
Однак ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 липня 2025 року позовну заяву повернуто позивачу, у зв`язку з  не усуненням усіх недоліків, викладені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить зазначене судове рішення скасувати та ухвалити нове про направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що в межах строку на усунення недоліків позивачем було подано заяву про усунення недоліків та додатки якими фактично було усунуто недоліки які були прописані в ухвалі. Зазначає, що в ухвалі про залишення позовної заяви без руху не було зазначено про надання додатково ще одного клопотання про поновлення пропущеного строку. Стверджує, що місцевий суд застосував до позивача "процесуальний фільтр" який не був зазначений як недолік в ухвалі і який не можливо усунути.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до ч.2 ст.312, п.3 ч.1 ст.294 КАС України.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що 21.07.2025 року позивач через систему «Електронний суд» подав заяву про усунення недоліків, до якої додав наступні документи: доказ вручення постанови №164-1 листом №6392 02.07.2025 та доказ сплати судового збору, однак не додав заяви та не просить про поновлення пропущеного строку.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а оскаржувану ухвалу скасувати, з таких підстав.
Завданням адміністративного судочинства в силу частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Спірні правовідносини склались щодо скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення. 
На стадії цього апеляційного провадження спірним є питання дотримання строку звернення до суду з цим позовом.
Статтею 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною третьою вказаної статті визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини четвертої статті 122 КАС України якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
Згідно частини другої статті 286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 288 КУпАП постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено: постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі - у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.
Приписами статті 289 КУпАП передбачено, що скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.
Частинами першою-другою статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Таким чином, адміністративний суд зобов`язаний в кожному випадку з`ясувати чи дотримано особою (позивачем) строк звернення до адміністративного суду із відповідним позовом, чи є поважними підстави пропуску цього строку.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Вирішальним у визначенні строків звернення до адміністративного суду є встановлення фактів, коли та за яких обставин позивач дізнався про порушення своїх прав та зміг вчинити дії, направлені на їх відновлення.
Звернення до суду з позовом є способом реалізації права на захист порушених прав і свобод особи, які така особа вважає порушеними у зв`язку з виникненням певних обставин, що впливають на її права. Отже, початок перебігу строку звернення до суду пов`язується саме з виникненням оспорюваних правовідносин, тобто предметом позовних вимог, та часом коли особа дізналася або повинна була дізнатися про такі обставини, адже наслідки для особи настають незалежно від підстав, за яких прийнято оскаржуваний акт індивідуальної дії, а з моменту прийняття такого рішення.
Звернення до суду за межами строків, визначених у статі 122 КАС України, є підставою для повернення (залишення без розгляду) позовної заяви, якщо суд не дійде висновку, що вказаний строк позивачем був пропущений з поважних причин.
Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту в судовому порядку.
У цій категорії справ законодавець визначив строк в десять днів достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Звертаючись до місцевого суду, позивач  у заяві про поновлення пропущеного строку вказує, що тільки 30.06.2025 року йому стало відомо про наявність виконавчого провадження на основі постанови ІНФОРМАЦІЯ_3 № 164-1 від 30.01.2025 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст. 210-1 КУпАП. 
Водночас до позовної заяви позивачем додано супровідний лист з ІНФОРМАЦІЯ_3 за №6392 від 15.04.2025 про направлення ОСОБА_1 копії оскаржуваної постанови, для ознайомлення.
Суд першої інстанції в ухвалі від 09.07.2025, якою адміністративний позов залишено без руху, вказав, що докази коли оскаржувана постанова отримана позивачем в матеріалах позову відсутні та шляхом посилання на ст. ч.1 ст.123 КАС України вказав про можливість  звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Тобто, місцевий суд відхилив посилання позивача про усвідомлення порушення прав 30.06.2025 року, з отримання повідомлення про наявність виконавчого провадження та вказав про відсутність доказів отримання саме спірної постанови начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 майора ОСОБА_2 № 164-1 від 30.01.2025 по справі про притягнення ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 до адміністративне правопорушення за ч.3 ст. 210-1 КУпАП України.
Так, на виконання вимог вищевказаної ухвали позивач подав доказ вручення 02.07.2025 року саме постанови №164-1 листом №6392.
Однак колегія суддів зазначає, що суд попередньої інстанції, повертаючи позовну заяву, не надав жодної оцінки такому доказу. 
Суд апеляційної інстанції зауважує, що підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Фактично суд лише обмежився посиланням на те, що позивач не додав заяви та не просить про поновлення пропущеного строку.
Варто зауважити, що частиною четвертою статті 169 КАС України окремими підставами для повернення позовної заяви позивачеві передбачені випадки, коли: 
- позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк (пункт 1); 
- у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу (пункт 9).
Колегія суддів зазначає, що застосований місцевим судом такий підхід в цій справі є надто формальним та не відповідає обставинам справи, оскільки в межах строку, встановленого судом, позивач подав заяву від 21.07.2025 року про усунення недоліків, в якій вказав, що така подається на виконання вимог ухвали судді  Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 липня 2025 року. Тобто висновок суду про неподання заяви є безпідставним.
Дійсно, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулася до суду, однак оцінка обставин справи, в тому числі в частині дотримання строку звернення з позовною заявою, є прерогативою суду. Так в заяві на виконання вимог ухвали судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 липня 2025 року, позивач подав доказ врученням 02 липня 2025 року спірної постанови №164-1 листом №6392. Зазначене залишено поза увагою місцевого суду.
Суд зауважує, що позивач фактично не змінював мотиви поновлення строку – оскарження постанови з моменту ознайомлення, а долучив додаткові докази на підтвердження та більш повне обґрунтування, вже заявленої позиції.
Як вже було зазначено вище, визначальним є встановлення фактів, коли та за яких обставин позивач дізнався про порушення своїх прав.
В матеріалах справи міститься супровідний лист ІНФОРМАЦІЯ_1 від 15.04.2025 року за №6392, яким ІНФОРМАЦІЯ_3 надсилає ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) постанову у справі про адміністративне правопорушення від 30.01.2025 №164-1.
Як вбачається з фотокопії конверта №6392 від ІНФОРМАЦІЯ_1 на адресу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) такий прийнятий відділенням поштового зв`язку 16.04.2025 в м.Ужгороді з відміткою «лист військовослуж строкової служби МО України».
Відповідно до календарного штемпеля відділення поштового зв`язку та відмітки про одержання, відправлення вручено одержувачу лише 02.07.2025 року.
Відтак оскаржувану в цій справі постанову від 30.01.2025 №164-1, ОСОБА_1 отримав лише 02 липня 2025 року, а цим позовом звернувся 07 липня 2025 року, тобто в десятиденний строк з моменту ознайомлення.
Поновлення строку не є обов`язком суду, а є предметом його оцінки (розсуду) залежно від встановлених обставин, доводів і доказів сторін. 
На переконання колегії суддів, місцевий суд не з`ясував дату фактичного одержання позивачем оскаржуваної постанови, ознайомлення з її змістом, та, відповідно, дійшов передчасного висновку про відсутність правових підстав для поновлення пропущеного процесуального строку. 
Право на суд, аспектом якого є доступ до суду, є однією із гарантій основоположного права на справедливий суд. За усталеною практикою Європейського суду з прав людини рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа "Зубац проти Хорватії" (Zubac v.Croatia), № 40160/12) указав, що право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (див. "Станєв проти Болгарії" (Stanev v. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, п. 230, ЄСПЛ 2012) (пункт 78). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (пункт 82).
Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21.12.2010, заява № 45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності.
З огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві національне законодавство має забезпечувати достатній рівень доступу до суду в аспекті права на суд. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права (див. mutatis mutandis рішення у справі "Белле проти Франції" від 04 грудня 1995 року ("Bellet v. France", заява № 23805/94, § 36)).
Окрім того, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).
У рішенні від 26 липня 2007 року у справі "Walchli v. France" (заява № 35787/03) ЄСПЛ звертав увагу на те, що застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірною гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства.
Також ЄСПЛ зазначив, що "надмірний формалізм" може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справах "Zubac v. Croatia", "Beles and Others v. the Czech Republic", № 47273/99, п. п. 50-51 та 69, та "Walchli v. France", № 35787/03, п. 29).
У рішенні від 13 січня 2000 року у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" (Miragall Escolano and others v. Spain, заява № 38366/97) та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" (Pйrez de Rada Cavanilles v. Spain) ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.
У розглядуваній правовій ситуації суд першої інстанції, вирішуючи питання строку звернення до суду, не з`ясував обставини, що мають визначальне значення для правильного вирішення спірного питання, що, в свою чергу, призвело до передчасного висновку про застосування наслідків, передбачених ст. 169 КАС України.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції діяв не у спосіб, визначений процесуальним законом, помилково повернув позовну заяву, внаслідок чого було обмежено право позивача на захист своїх інтересів.
Відтак, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 308,312,315,320,321,325,328,329 КАС України, суд, -

                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 липня 2025 року про повернення позовної заяви в справі № 308/9772/25 скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 17 грудня 2025 року.