ОКРЕМА ДУМКА

10 грудня 2025 року
м. Київ

справа № 303/5830/22
провадження № 61-2887св24 

судді Верховного Суду Калараша А. А.

до постанови Верховного Суду від 10 грудня 2025 року 

у справі за позовом ОСОБА_1 до   ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради, орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про відібрання дитини,

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 лютого 2023 року у складі суддіМирошниченка Ю. М. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 16 січня 2024 року у складі колегії суддів Мацунича М. В., Куштана Б. П., Джуги С. Д.,

Історія справи

1. У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради, орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради, в якому просила відібрати у ОСОБА_2 малолітню дитину - ОСОБА_3 та передати її матерії.

2. Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області рішенням від 28 лютого 2023 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 16 січня 2024 року, позов ОСОБА_1 задовольнив. Відібрав малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у батька ОСОБА_2 та повернув матері ОСОБА_1 за місцем її проживання: АДРЕСА_1 . Вирішив питання про розподіл судових витрат. 

3. Верховний Суд постановою від 10 грудня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково. Постанову Закарпатського апеляційного суду від 16 січня 2024 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Основні мотиви постанови Верховного Суду

4. Верховний Суд виходив із того, що згідно з висновком органу опіки та піклування Ужгородського міського виконавчого комітету від 04 жовтня 2022 року № 648/23/01-12 орган опіки та піклування вважав необхідним повернення малолітньої дитини ОСОБА_3 її матері ОСОБА_1 та підтверджує відсутність небезпеки для життя і здоров`я дитини. Разом з тим начальник служби у справах дітей Мукачівської міської ради Степанова О. Р. надіслала суду першої інстанції лист, в якому зазначила, що повернення дитини за місцем проживання матері, може негативно позначитись на психологічному та емоційному стані дитини. 

5. Апеляційний суд не надав належної оцінки вищевказаним протилежним висновкам, щодо можливості/доцільності повернення дитини до матері, зроблені органом опіки та піклування і начальником служби у справах дітей, та не усунув протиріччя між цими висновками шляхом належного обґрунтування мотивів невзяття до уваги одного із них.

6. Апеляційний суд не перевірив доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що дитина проживає з ним з березня 2022 року, він створив належні умови для її виховання та розвитку, малолітня дитина має з ним міцний емоційний зв`язок, навчається у загальноосвітній школі, відвідує додаткові заняття, набула нових друзів, консультативним висновком психолога підтверджено, що у дитини сформувалася адекватна прив`язаність до батька, емоційний стан дитини не викликає занепокоєння.

7. Апеляційний суд не перевірив посилання відповідача на те, що позивач притягувалася до адміністративної відповідальності на підставі постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 11 грудня 2019 року у справі № 308/13130/19, якою  ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого частиною першою статті 173-2 КпАП України та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 грн у дохід держави.

8. Апеляційний суд не врахував, що на час перегляду справи малолітня дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягла майже 9 років, разом з тим суд не вжив заходів з метою заслухати її думку щодо обставин у справі.

Мотиви окремої думки

9. З позицієюВерховного Суду не погоджуюсь, тому відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України викладаю окрему думку.

10. У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК Українипередбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

11. Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК Українидокази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

12. Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

13. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

14. З матеріалів справи встановлено, що під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідач подав до суду нові докази, а саме: висновок експертів Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України Козлової А. Г. та Волошиної О. В. від 26 жовтня 2023 року № СЕ-19-23/46559-ПС; висновки фахівця Федосової Л. О. від 28 липня 2023 року та фахівця Вакуліч Т. М. від 01 серпня 2023 року, складених за результатами психодіагностичного обстеження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 2 а. с. 96-114). 

15. Відповідач зазначав, що вказані докази не могли бути подані до суду першої інстанції, оскільки такі документи отримані ним після прийняття оскаржуваного рішення у цій справі. 

16. Верховний Суд неодноразово зазначав, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання цих доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед суді (див. постанови Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 336/1461/19, від 27 березня 2019 року у справі № 220/421/17, від 25 травня 2022 року у справі № 520/4451/15-ц, від 17 серпня 2022 року у справі № 344/11652/21, від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц, від 14 липня 2021 року у справі № 405/2398/18, від 17 січня 2024 року у справі № 161/12732/14, від 28 травня 2025 року справі № 648/2602/21). 

17. Із урахуванням наведеного, вважаю, що апеляційний суд обґрунтовано відмовив відповідачу у приєднанні до матеріалів справи нових доказів, а саме: висновку експертів Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України Козлової А. Г. та Волошиної О. В. від 26 жовтня 2023 року № СЕ-19-23/46559-ПС; висновків фахівця Федосової Л. О. від 28 липня 2023 року та фахівця Вакуліч Т. М. від 01 серпня 2023 року, складених за результатами психодіагностичного обстеження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , через те, що вказані висновки експертів датовані вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, тобто це докази, які взагалі не існували на момент розгляду спору по суті судом першої інстанції.

18. За таких обставин в силу вимог частини третьої статті 367 ЦПК України в апеляційного суду були відсутні підстави для дослідження зазначених доказів. 

19. У справі, яка переглядалася у касаційному порядку, встановлено, що Закарпатський апеляційний суд постановою від 06 червня 2019 року у справі № 303/1556/17, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 25 листопада 2019 року, визначив місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із матір`ю ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2 000 грн, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 21 березня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. 

20. Частиною першою статті 162 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

21. У статті 162 СК Українивстановлена презумпція правомірності поведінки того з батьків, з ким проживала дитина. Якщо інший з батьків вважає такі умови непридатними для дитини, то способом захисту прав дитини є пред`явлення позову про зміну місця проживання малолітньої особи, а не самовільна зміна її місця проживання чи викрадення. Якщо відповідач доведе, що той, з ким проживала дитина, жорстоко поводився з нею, експлуатував дитину, тримав дитину в умовах, небезпечних для її життя та здоров`я, у позові повинно бути відмовлено (див. постанови Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 493/1516/20, від 22 травня 2024 рок у справі №181/449/22).

22. Суд першої інстанції, із яким погодився й апеляційний суд, на підставі належних доказів, поданих у передбаченому процесуальним законодавством порядку, встановивши, що судовим рішенням місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено із позивачем ОСОБА_1 , проте відповідач ОСОБА_2 самовільно змінив місце проживання дитини та повертати її відмовляється, врахувавши те, що відповідачем не доведено, що повернення дитини за місцем проживання матері створить загрозу життю та здоров`ю дитини або негативно впливатиме на її розвиток, дійшов правильного висновку про задоволення позову про відібрання малолітньої дитини у батька ОСОБА_2 та повернення її матері ОСОБА_1 за місцем її проживання.

23. Отже, у Верховного Суду були відсутні правові підстави для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Суддя: А. А. Калараш