Дата документу 05.02.2026	Справа № 554/2374/25	
 	Провадження № 2/554/1144/2026	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 лютого 2026 року м.Полтава

Шевченківський районний суд міста Полтави у складі:
головуючого судді - Черняєвої Т.М.,
за участю секретаря судового засідання - Звігольської О.Ю.,
позивачки - ОСОБА_1 ,
представника позивача - адвоката Папазової Г.А.,
відповідача - ОСОБА_2 ,
представника відповідача - адвоката Жаги Е.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції цивільну справу за позовом адвоката Папазової Галини Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування, в особі виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради, про визначення місця проживання дитини,-
ВСТАНОВИВ :

Адвокат Папазова Галина Анатоліївна звернулася до суду в інтересах ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування, в особі виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради, про визначення місця проживання дитини, у якому прохала визначати місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проживання останньої.
Позов обгрунтований тим, що сторони проживали без реєстрації шлюбу в період із вересня 2022 року по січень 2025 року включно.
ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народилася донька ОСОБА_3 .
Відносини між сторонами із самого початку складалися досить імпульсивно, були сварки на фоні непорозумінь та різного відношення до шлюбу та сімейного життя.
Позивач зазначає, що відповідач неодноразово погрожував їй, що забере дитину після народження, а її відправить до психіатричної лікарні.
Наприкінці 2024 року відносини між сторонами значно погіршилися, сварки стали частішими.
Так, 29.01.2025 року після чергової сварки позивач повідомила ОСОБА_2 , що хоче розлучитися та визначити місце проживання доньки.
Відповідач створив умови, в результаті яких позивача силоміць було доставлено до КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради», де в подальшому було встановлено відсутність підстав для госпіталізації ОСОБА_1 .
Повернувшись додому позивачка виявила, що відповідач забрав доньку до квартири своєї матері, де на даний час вони і проживають.
З того часу відповідач не дає позивачці бачитися з донькою.
На початку лютого 2025 року позивачці стало відомо, що ОСОБА_2 звернувся до органу опіки та піклування, в особі виконавчого комітету Шевченківської районної в місті Полтаві ради із заявою про визначення місця проживання доньки з ним. 
У подальшому, 06.02.2025 року після засідання комісії з питань захисту дитини, на якому було прийнято рішення щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з батьком ОСОБА_2 .
До моменту, коли відповідач забрав дитину, сторони поживали за адресою - АДРЕСА_1 . В даній квартирі, належній позивачці, створені всі умови для відпочинку, розвитку та навчання дитини. Є все необхідне для дитини такого віку.
Відповідач не має стабільного доходу, матеріально сім`ю не утримував, тому позивачка була змушена працювати.
Позивачка має достатній дохід для забезпечення себе і дитини всім необхідним. Характеризується позитивно.
Наразі відповідачем вживаються заходи задля того, щоб позивачка не мала змоги бачитися з донькою, чинить їй перешкоди у спілкуванні з дитиною, що є порушенням прав позивачки, як матері.
Разом із позовом, ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, у якій прохала заборонити Виконавчому комітету Шевченківської районної у м. Полтаві раді затверджувати висновок про визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винесений службою у справах дітей Шевченківської районної у м.Полтаві раді на підставі рішення комісії від 06.02.2025 року до набрання законної сили судового рішення по суті спору.
Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави від 27 лютого 2025 року у задоволенні заяви адвоката Папазової Галини Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави від 28 лютого 2025 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

14 березня 2025 року до суду надійшов відзив від відповідача, у якому останній прохає у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що заявлені вимоги є необгрунтованими та не підтверджені належними доказами.
Так, позивачка зазначає, що відповідач ОСОБА_2 після звільнення із служби, фактично перебував на її утриманні, але це не відповідає дійсності. Зазначають, що відповідач працював в органах СБУ на посаді офіцерського складу до 06.03.2024 року, звідки був звільнений за станом здоров`я. На даний час відповідач є ФОП, має стабільний дохід та витрачає значні кошти на утримання сім`ї.
Крім того відповідач надає матеріальну допомогу на утримання свого сина від попереднього шлюбу.
Після засідання комісії, на якому було визначено місце проживання дитини із батьком, ОСОБА_1 відвідувала свою доньку по місцю проживання відповідача. 
Відповідач вказує, що жодним чином не чинить перешкод позивачці у спілкуванні із донькою.
Він пропонував ОСОБА_1 прогулянки з донькою, побачення із нею, проте позивачка відмовлялася.
Після цього позивачка взагалі виїхала за межі України, де і проживає на даний час. Змінила номер телефону, що позбавило відповідача контакту із нею.
Відповідач зазначає, що ОСОБА_1 приховала від відповідача, що має певні проблеми з психоемоційним станом, про що він дізнався лише згодом.
Тому відповідачем, задля своєї безпеки та безпеки дитини було прийнято рішення про зміну місця їх проживання.
Враховуючи вказані обставини прохав відмовити у задоволенні позовних вимог.

25 березня 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивачки зазначає, що аргументи відповідача, наведені у відзиві, є необгрунтованими та такими, що не відповідають дійсності. ОСОБА_2 відверто маніпулює, начебто, незадовільним станом здоров`я ОСОБА_1 , а відтак вводить суд в оману, так само як і комісію з питань захисту прав дитини.
Крім того, зазначають про те, що виписки з банківського рахунку, надані відповідачем, начебто на підтвердження витрат на утримання сім`ї, більше підтверджують особисті витрати відповідача, оскільки в них містяться розрахункові платежі у кафе/ресторанах, магазинах, аптеках. Крім того, численні платежі на значні суми стосуються платежів «SLOTSCITY», що підтверджує факт наявності у відповідача ігрової залежності.
За період із жовтня 2022 року по лютий 2025 року відповідач одинадцять разів перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні КП «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В. Скліфосовського Полтавської обласної ради». На постійній основі приймав медичні препарати, що підтверджено виписками по карті про придбання медичних препаратів із мережі аптек.
Крім того, з розрахунків, наданих відповідачем, вбачається, що він значну частину коштів витрачав саме на свої потреби, а не на потреби сім`ї.
Представник позивачки зазначає також про те, що до відібрання відповідачем дитини, саме позивачка постійно опікувалася донькою, була із нею коли дитина хворіла, відвідувала лікаря-педіатра з донькою. 
Крім того, саме ОСОБА_1 займалася розвитком дитини, водила її на навчання у школу англійської мови, здійснювала оплату за навчання у школі.
Посилання відповідача на поганий стан здоров`я позивачки, її, начебто, психоемоційні розлади, не відповідають дійсності, оскільки події примусової госпіталізації ОСОБА_1 були спровоковані та завчасно сплановані діями відповідача, з метою відібрання дитини та зміни її місця проживання.

31 березня 2025 року від представника відповідача надійшли заперечення (на відповідь на відзив), у яких зазначають про те, що позивачем значно перебільшений масштаб її виходу на роботу, так як працювала вона лише чотири місяці та, на даний час, знову перебуває у відпустці по догляду за дитиною, отримує мізерні виплати. Сім`ю забезпечував відповідач.
Банківський рахунок відповідача був підключений до телефону позивачки, остання завжди могла без попереднього узгодження з відповідачем використовувати його власні кошти, тому стверджувати про витрачені кошти на кафе, ресторани, заходи відпочинку, аптеки та АЗС виключно відповідачем не має підстав.
Відповідач має стабільний заробіток, що дає можливість в повній мірі забезпечувати його потреби, потреби та інтереси дитини.
Відповідач є УБД, колишім працівником СБУ, має виключно позитивну характеристику. У нього склалися більш сприятливі відносини з донькою, ніж у її мами, яка не цікавиться нею та навіть не телефонує, тому саме батько і займається вихованням доньки. 
Вказані обставини свідчать про небажання позивачки брати участь у житті своєї дитини. 
Враховуючи вказане, позовні вимоги задоволенню не підлягають. 

Ухвалою суду від 05 серпня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та прохали його задовольнити.
Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову посилаючись на його необгрунтованість.
Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час судового розгляду, направив до суду заяву у якій просив розглянути справу за відсутності представника третьої особи. 
Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, думку адвокатів, свідків, дослідивши матеріали справи дійшов наступних висновків. 
Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали без реєстрації шлюбу в період із вересня 2022 року по січень 2025 року включно.
За час спільного проживання, ІНФОРМАЦІЯ_3 , у сторін народилася донька ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 , виданого Полтавським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 10 серпня 2023 року, актовий запис № 128.
Сторонами не заперечується і знайшов своє підтвердження у судовому засіданні той факт, що із самого початку спілкування відносини між ними складалися досить імпульсивно, були сварки на фоні непорозумінь та різного відношення до шлюбу та сімейного життя.
Наприкінці 2024 року відносини між сторонами значно погіршилися, сварки стали частішими.
Позивачкою було прийнято рішення про припинення сімейних відносин з відповідачем. 
ОСОБА_1 29.01.2025 року після чергової сварки з відповідачем повідомила ОСОБА_2 , що хоче розлучитися та визначити місце проживання доньки. Того дня, ОСОБА_2 , без погодження із ОСОБА_1 ,забрав доньку із квартири, де вони спільно проживали, таким чином на власний розсуд змінив місце проживання дитини.
Відповідач, посилаючись на незадовільний стан здоров`я позивачки, звернувся до служби у справах дітей про визначення місця проживання доньки саме із ним. 
Так, згідно рішення комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради від 06 лютого 2025 року № 13 про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за підписом голови комісії Хавренкова С., секретаря комісії Солдатової А. вирішено на черговому засіданні виконавчого комітету визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком, ОСОБА_2 . 
У заяві ОСОБА_1 категорично заперечувала проти визначення місця проживання дитини з батьком.
ОСОБА_2 вказував на те, що місце проживання дитини було змінено заради її безпеки, оскільки психічний стан матері дитини значно погіршився.
Служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради розглянувши заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та додані документи прийшла до висновку про визначення місця проживання дитини саме із батьком.
ОСОБА_1 категорично не згодна із вказаним рішенням, зазначає про те, що відповідач чинить їй перешкоди у побаченні з донькою, створив надумані обставини для примусової госпіталізації позивачки до КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради», під час яких, без попередньої узгодженості піж сторонами, забрав доньку до квартири своєї матері, де на даний час вони і проживають. Можливості бачитися із донькою відповідач позивачці не надає. Крім того, позивачка наполягає на тому, що відповідач самовільно забрав від неї доньку, чинить їй перешкоди у спілкуванні, побаченні і з донькою. Крім того, ОСОБА_1 наполягає на тому, щоб донька проживала саме із нею.
Наразі позивачка зазначає, що відповідачем вживаються заходи задля того, щоб вона не мала змоги бачитися з донькою. Крім того відповідач усіляко створює обставини задля дискредитації особи позивачки в очах людей, перед судом.
Представник позивача прохала визнати даний висновок недопустимим доказом. 

Стосовно наданого висновку суд вважає за необхідне зазначити наступне. 
Відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
У матеріалах справи міститься висновок щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затверджений рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради 27 травня 2025 року № 109 за підписом голови ради Хавренкова С. 
Зі змісту вказаного висновку вбачається, що орган опіки та піклування прийшов до висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2 .
На момент обстеження помешкання за адресою: АДРЕСА_1 , де раніше проживали сторони, таке обстеження було здійснено без матері дитини ОСОБА_1 .
Зі змісту висновку вбачається, що ОСОБА_2 заперечує проти визначення місця проживання дитини із матір`ю, посилаючись на те, що остання перебуває за кордоном.
Проте, у судовому засіданні позивачка неодноразово наголошувала, що виїхала за межі України через побоювання за своє життя, оскільки відповідач неодноразово здійснював на неї психологічний тиск, погрожував їй фізичною розправою.
Вибуття позивачкм за межі України відбулося не через її небажання виконувати свої батьківські обов`язки чи бути зі своєю донькою, а лише з метою особистої безпеки, через здійснений на неї тиск з боку чоловіка.
Суд критично ставиться до даного висновку в частині ролі батька у вихованні дитини, оскільки даний висновок зроблений без з`ясування всіх обставин справи, та його зміст грунтується лише на підставі слів відповідача про колишню дружину. Жодних обгрнтувань, з посиланням на докази, щодо неможливості визначення місця проживання дитини із матір`ю не наведено.
Висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру.
Подібний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року справа № 742/710/19.
Наданий висновок органу опіки та піклування характеризується однобічністю та складений з урахуванням лише інтересів відповідача. 

Щодо наявності порушеного відносно ОСОБА_1 кримінального провадження слід зазначити наступне.
Так, представником відповідача долучено до матеріалів справи витяг з ЄРДР у кримінальному провадженні, яке, імовірно, порушене щодо протиправних дій ОСОБА_1 . 
Вказаний доказ представник позивача просила вважати недопустимим, оскільки відповідач та його представник не є учасниками цього провадження та не мали права на отримання такого витягу з офіційних джерел, тому поставила під сумнів законність отримання такої інформації та її достовірність.
Відповідно до ч.1 ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Зважаючи на вищевикладене, суд вважає вказаний витяг недопустимим доказом у вказаній справі, так як він отриманий із порушенням порядку, встановлено законом.

У ході розгляду справи по справі були допитані ряд свідків. 
Так, свідки з боку позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 характеризують позивачку як позитивну, розумну, освідчену, тактовну людину, яка належним чином виконує батьківські обов`язки щодо своєї малолітньої доньки. 
Так, свідок ОСОБА_5  зазначила, що є сусідкою позивачки та має дитину приблизно такого ж віку, як у ОСОБА_1 . Вони разом гуляли із дітьми на дитячому майданчику та водили дітей до дитячого садочка. ОСОБА_1 спочатку зустрічала близько двох разів на тиждень, а як діти підросли, то через день. Вона мама-квочка. Це її перша дитина і вона приділяла їй максимум часу - водила на розвиваючі заняття, на англійську мову. Знає ОСОБА_1 як доброзичливу особу. Батька дитини бачила кілька разів та охарактеризувати його не може.
Свідок ОСОБА_7  пояснила, що вона є педагогом та тривалий час працювала у дитячих закладах. Деякий час (близько 10 днів) працювала нянею у родині сторін. Враження склалося про сім`ю дуже приємне. Мати дитини любляча і ніжна, має з дитиною емоційний зв`язок. Батько - теж хороший. Дитина забезпечена усім необхідним (навіть більше): має окрему кімнату з іграшками, дидактичним матеріалом та необхідним одягом; добре розвинена на свій вік. ОСОБА_3 поводилася адекватно, була весела. Квартира була охайна, чиста. Одного дня ОСОБА_2 прийшов додому раніше звичного, розрахувався з нею та повідомив, що більше її послуги не потрібні, а пізніше ОСОБА_1 повідомила, що він забрав у неї дитину. Свідком конфліктів та агресії по відношенню до дитини вона не була. Зазвичай, за її послуги розраховувалася ОСОБА_1 .
Свідок ОСОБА_4  пояснила, що є матір`ю позивачки, яку вона виховувала сама. Відносини із дочкою близькі. ОСОБА_1 комунікабельна, має багато друзів. У дитинстві відвідувала танцювальний гурток та інші додаткові заняття, навчалася у комп`ютерній академії «Шаг». На даний час має дві вищі освіти - закінчила педагогічний університет та британську бізнес школу. Завжди була активною та брала участь у різних заходах. Працювала дієтологом та фітнес-тренером. Донька завжди хотіла бути фінансово незалежною. ОСОБА_1 не має жодних хронічних захворювань, у тому числі психічних. У родині на такі хвороби ніхто не страждав.
Онука забезпечена усім необхідним. Має гарно облаштовану кімнату, багато розвиваючих іграшок, книжок. З однорічного віку дитина вивчає англійську мову у школі «Хелен Дорон». Почала ходити до дитячого садочка.
Коли дочка почала зустрічатися із ОСОБА_2 , її дещо насторожувало у його поведінці: не вітався, був тремор рук, проте доньці нічого не говорила. Через три-чотири місяці ОСОБА_1 завагітніла. Всі раділи цій події. Після народження дитини через кілька днів ОСОБА_2 сильно напився та прийшов додому під ранок. У віці 7-8 місяців дитині ОСОБА_2 одного разу прийшов додому добре напідпитку та погрожував ОСОБА_1 відібрати у неї дитину, а її покласти до психлікарні. Від матері ОСОБА_2 дізналася, що його приватно лікувати від алкогольної залежності. Також ОСОБА_2 два рази виводили зі стану інсульту. Він приймає постійно препарати від тиску та психотропні препарати.
Через скрутне фінансове становище сім`ї, ОСОБА_1 була вимушена вийти на роботу, коли дитині було 4 місяці. Вона працювала з 9 до 13 год. З дитиною вона допомагала. ОСОБА_2 ввечері приходив з роботи.
ОСОБА_2 почав забезпечувати родину коли оформив ФОП. Бачила , що він купував продукти за весь час два рази.
Вона часто відвідувала доньку та онуку, оскільки працює поряд. Допомагала матеріально, придбавала продукти. За комунальні послуги спочатку сплачувала ОСОБА_4 , а потім ОСОБА_2 .
Донька дуже любила ОСОБА_2 , довіряла йому. ОСОБА_2 не підтримував ОСОБА_1 щодо необхідності розвитку дитини.
Одного разу вночі до неї телефонувала мати ОСОБА_2 - ОСОБА_12 та повідомила про необхідність їхати до ОСОБА_1 на допомогу, так як ОСОБА_2 випивав на роботі та міг вчинити дома сварку. Вони разом їздили. Хоча ОСОБА_1 допомоги не просила.
Після народження дитини ОСОБА_2 встановив вдома камеру відеоспостереження, пояснивши це своєю роботою.
Дитина зареєстрована за місцем проживання батька, оскільки ОСОБА_2 так просив, бо матиме якісь пільги. Там була зареєстрована і ОСОБА_1 , але у той день, коли ОСОБА_2 забрав дитину, він скасував і реєстрацію.
ОСОБА_2 охарактеризувала як суворого, мовчазного. Чула від нього погрози щодо «знищення» у бік ОСОБА_1 , коли він був у нетверезому стані.
29 січня їй зателефонувала донька та повідомила, що її везуть до психлікарні та зауважила, що можуть викрасти дитину. У цей час ОСОБА_2 та його мати розбудили, на той час хвору, дитину і почали її збирати. ОСОБА_4 була присутня при цьому, але не змогла їх стримати. Невдовзі ОСОБА_1 відпустили додому, але по її приїзду - дитини вдома вже не було.
Дійсно, після важких пологів донька проходила лікування у психлікарні за рекомендацією лікарів. На лікуванні була 19 днів, з них на стаціонарі - 7 днів. Це необхідно було для підбору препаратів. Більше таких ситуацій не було.
Зазначила, що була присутня на хрещенні онуки. ОСОБА_1 у той час вдома не було. Вона була проти хрещення доньки у такому віці.
На даний час вона позбавлена можливості спілкуватися із онукою. Вона неодноразово писала смс, ходила до квартири відповідача, але їй ніхто не відповідає, двері не відчиняють. У червні випадково зустрілися на Мотелі , але ОСОБА_2 не дав можливості поспілкуватися із дитиною.
Свідок ОСОБА_6  зазначила, що є подругою матері позивачки ОСОБА_4 . ОСОБА_1 знає із дитинства, як розумну дівчину, яка має дві вищі освіти, володіє кількома іноземними мовами. Вона завжди усміхнена, привітна, не конфліктна, з нею приємно спілкуватися. Про наявність хронічних захворювань їй не відомо. 
Їй відомо, що ОСОБА_1 дуже чекала на дитину (бачила її два рази за вагітність). Спочатку у її родині все було добре. За місцем її проживання створені гарні умови, наявне все необхідне для дитини (одяг, іграшки). Мати постійно займалася із донькою, вивчала із нею англійську мову, водила до басейну, гуляла із нею. Будь-якої небезпечної поведінки з її боку по відношенню до дитини не спостерігала. Як медсестра, вона іноді допомагала родині із медичних питань (ставила крапецьниці). ОСОБА_2 , при зустрічах, завжди був мовчазний.

Свідки з боку відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 зазначають, що відповідач є відповідальним батьком, який належним чином забезпечує доньку усім необхідним, піклується про неї. Він освідчений, виважений, комунікабельний, не має шкідливих звичок. 
Свідок ОСОБА_14  вказав, що є однокласником ОСОБА_2 , займається продажем та ремонтом телефонів та іншої техніки. Пам`ятає як одного разу позивачка ОСОБА_1 зверталася до нього з проханням продати їй телефон і годинник, оскільки ті, що були у неї розбиті внаслідок сварки із ОСОБА_2 . 
ОСОБА_2 до нього заїздив часто «на каву», іноді із дитиною, з якою у нього чудові взаємовідносини. Одного разу зустрічався із сім`єю ОСОБА_2 (дружиною та матір`ю) у на базі відпочинку « Аквамарин ». Зауважив, що ОСОБА_2 не вживає алкоголь та наркотики. Щодо наркотиків у нього принципова позиція. Проте, ОСОБА_1 вживала легкі наркотики із ним та його товаришем.
Свідок ОСОБА_12  пояснила, що є матір`ю відповідача та бабусею ОСОБА_3 . 
Зазначила, що її син ріс у сім`ї військових, має повну вищу освіту, комунікабельний, має багато нагород. Зараз він займається вихованням та піклується про дитину.
Щодо позивачки ОСОБА_1 зауважила, що вона має нав`язливі ідеї - наприклад, змінити прізвище всій родині, продати все майно та виїхати за кордон. У неї присутні суіцидальні думки. Мати ОСОБА_1 приносила їй якісь медичні препарати та просила доньку їх приймати. Вона дуже дратівлива. Не хотіла годувати дитину грудьми, що на її думку, є неприпустимим. Не мала бажання доглядати доньку. Коли ОСОБА_1 не приймала препарати, тоді вживала алкогольні напої. Вважає, що вона потребує лікування. Проживання матері із дитиною було небезпечним для дитини.
Також, зауважила, що ОСОБА_1 часто закривала дитину саму у окремій кімнаті, щоб вона навчилася сама давати собі раду.
Зі слів матері ОСОБА_1 , психотропні препарати донька приймала ще до вагітності.
Не зрозумілою для неї була поведінка ОСОБА_1 , яка вирішила їхати до Польщі, щоб придбати собі авто, залишивши кількамісячну дитину на неї, її матір та ОСОБА_2 , хоча крайньої необхідності для цього не було. Вона надавала у користування ОСОБА_1 своє особисте авто.
ОСОБА_1 дуже втомлювалася від сім`ї. Спала у окремій кімнаті. З дитиною у цей час був її син. Свої інтереси ОСОБА_1 ставила вище інших.
ОСОБА_2 утримував родину, придбавав усе необхідне, оплачував сімейний відпочинок. Більшість часу із дитиною проводить ОСОБА_2 : читає казки наніч, виїздить з дитиною до санаторію, водить її на гуртки. Саме ОСОБА_2 робив ремонт у дитячій кімнаті у квартирі матері позивачки, де вони разом проживали. Син часто відпрошувався з роботи для того, щоб бути з ОСОБА_3 . Також із роботи відпрошувалася і вона, щоб допомогти ОСОБА_1 із дитиною. Це було майже кожного дня. На допомогу приходила і мати позивачки.
Її син ніколи не лікувався від алкоголізму. Він постійно за кермом, тому іноді може випити лише пиво. Палить.
Вона, як бабуся, бере активну участь у вихованні дитини. Була присутня на хрещенні онуки, де не було позивачки.
Встановлення відеокамери у квартирі було викликано специфікою служби ОСОБА_23 вона була встановлена на відкритому місці і ОСОБА_1 про неї знала.
Свідок ОСОБА_15  пояснив, що працював разом із ОСОБА_2 у правоохоронних органах, вони дружать. 08.08.2023 року став хрещеним батьком його дитини. Зауважив, що матері не було на хрестинах, що для нього було досить незвично.
Мати не приділяла дитині належної уваги. Дитина постійно була тільки із батьком.
ОСОБА_1 могла вдарити дитину.
На його думку, дитині краще проживати із батьком, який має можливість і бажання забезпечити дитину усім необхідним. Мати не відповідає статусу матері.
Обряд хрещення він організовував особисто. При цьому був присутній ОСОБА_2 , його мати та ОСОБА_4 . Де була мати дитини йому не відомо. ОСОБА_2 говорив, що повідомляв ОСОБА_1 по телефону.
ОСОБА_2 алкоголь не вживає. Про наявність у нього проблем зі здоров`ям не знає.
Зараз дитині із ОСОБА_2 добре. Вона відвідує садочок, гуртки, має все необхідне. 
Свідок ОСОБА_17  у судовому засіданні пояснив, що знайомий із ОСОБА_2 по роботі. У лютому 2023 року зустрічав ОСОБА_2 із дружиною та спостерігав дивну для нього ситуацію. ОСОБА_2 зупинився біля нього та їх спільного знайомого ОСОБА_24 поспілкуватися, а дружина пішла далі із коляскою. Через кілька хвилин ОСОБА_2 оглянувся та побачив, що візочок залишився стояти на тротуарі, а дружини біля нього не було. Це було на відстані близько 200 метрів від них. ОСОБА_2 швидко попрощався та пішов у напрямку візочка, нічого не пояснивши. Вважав таку ситуацію небезпечною, оскільки коляска залишилася без догляду. Жінка , з якою був ОСОБА_2 , була одягнена у зимовий одяг, тому роздивитися її не вдалося.
З позивачкою він особисто не знайомий. У ОСОБА_2 вдома не був жодного разу.
Після цього випадку бачив ОСОБА_2 ще кілька разів біля магазину із дитиною.
Свідок ОСОБА_18  також пояснив, що здається у середині чи кінці листопада 2023 року ішов по вулиці із ОСОБА_17 та зустрів на Мотелі свого колишнього сослуживця із дружиною та дитиною у візочку. Зупинилися поговорити. Через кілька хвилин ОСОБА_2 оглянувся на дружину, але візочок стояв сам і її біля нього не було. ОСОБА_2 одразу попрямував до візочка. Ми запитали у нього чи все добре, і, впевнившись, що все гаразд, розійшлися.
Те, що візочок був залишений без нагляду посередині тротуару для нього було дивним.
Аналізуючи показання свідків суд вважає, що не можливо надати перевагу показанням одних свідків, перед іншими. Допитані свідки як з боку матері, так із боку батька фактично підтвердили участь обох батьків у вихованні дітей. Крім того під час надання своїх пояснень свідки вказували на негативну характеристику іншого з батьків, нівелюючи іншу сторону.

Відповідач неодноразово наголошував на тому, що позивач має проблеми із психічним здоров`ям, що унеможливлює її належним чином виконувати свої батьківські обов`язки. Вказував на те, що такий стан позивача створює загрозу як їй самій так і створює небезпеку для доньки.
Так, в судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_27 , який обіймає посаду завідувача відділенням, лікуючим лікарем з КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради».
Вказаний свідок суду пояснив, що він був лікуючим лікарем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначив, що дійсно позивачка поступила до даного закладу із діагнозом гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії, проходила лікування у даному закладі. Порушення у поведінці ОСОБА_1 пов`язувалися з пологами, станом, який існував до пологів і після них. Позивачу були призначені препарати для зниження тривожної симптоматики. Доза таких препаратів була профілактична, стала. В ході лікування всі прояви у пацієнтки зникли. Агресивної поведінки з боку ОСОБА_1 не спостерігалося. На момент виписки попередній і заключний діагнози співпали. Загрози як для себе так і для оточуючих ОСОБА_1 не становила. Лікар зазначив, що діагноз гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії не є хронічним психічним розладом, а є тимчасовим.
На запитання чи може позивач у зв`язку із вказаним захворюванням виконувати у повній мірі свої батьківські обов`язки, то свідок пояснив, шо це не відноситься до його компетенції, а підлягає з`ясуванню лише шляхом проведення судової експертизи.
Враховуючи вказане вище, суд вважає, що постійні висловлювання відповідача про незадовільний стан здоров`я позивачки, як на підставу відсутності можливості у останньої у зв`язку із цим виконувати свої батьківські обов`язки, є ні чим іншим як способом захисту та намаганням дискредитувати її як матір.
Відповідач також наголошував на тому, що його дохід є більшим за дохід позивачки. Крім того ним створені кращі умови для життєдіяльності доньки, тому дитині краще буде проживати саме з ним.
Суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Матеріально-побутове забезпечення батьків ураховується судами, проте не є визначальним. Вказаний висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №463/3301/16-ц).
Рівень матеріально-побутових умов не може бути визначальною обставиною та суттєво впливати на ухвалення рішення про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, без урахування інших обставин у їх сукупності.
Факт того, що відповідач має більший сукупний дохід не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.
Судом також встановлено, що відповідач має проблеми зі здоров`ям, що підтверджується виписками з медичної картки. Має інвалідність. Періодично проходить лікування, що також підтверджувалося ним у судових засіданнях.
У той час, коли відповідач проходить лікування, останній час від часу позбавлений можливості у повній мірі виконувати свої батьківські обов`язки без сторонньої допомоги, тому звертається до допомоги своєї матері. У судовому засіданні вказаний факт підтверджений відповідачем та ОСОБА_12 (бабусею дитини, допитаною у якості свідка). 
Незважаючи на вади здоров`я відповідача, його інвалідність, комісія визначила місце проживання дитини з батьком, що ставить під сумнів оцінку всіх доказів такою комісією при ухваленні рішення.
У ході судового розгляду було встановлено, що місце проживання дитини разом із батьком не було взаємоузгодженим між батьками питанням, про що свідчить той факт, що позивачка звернулась до суду із даним позовом про встановлення місця проживання дитини разом з нею, у зв`язку з відмовою батька передати дитини у добровільному порядку.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно зі ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.
Статтею 153 Сімейного кодексу України, передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини перша, друга статті 155 СК України).
Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку.
За приписом ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини.
Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 Сімейного кодексу України).
Між сторонами не було досягнуто згоди щодо визначення місця проживання доньки.
Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Отже, сімейне право закріплює в обов`язковому порядку, що місце проживання дитини визначається тільки виходячи з її інтересів.
Під інтересами дитини треба розуміти забезпечення умов, необхідних для її повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку, що є неодмінним атрибутом належного сімейного виховання.
При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.
При розгляді відповідних спорів одним із базових є принцип забезпечення якнайкращих інтересів дитини. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку: по-перше, збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною для дитини або явно неблагополучною; по-друге, забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України»).
Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод охоплює проблему визначення місця проживання дитини.
Так, вказана стаття гарантує, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року зазначає, що малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю.
У матеріалах справи відсутні докази того, що позивачка веде аморальний спосіб життя, позбавлена доходу чи жорстоко поводиться із донькою. 
Докази того, що проживання дитини разом із матір`ю є небезпечним для дитини, може зашкодити її інтересам, здоров`ю, розвитку тощо відсутні.
Твердження відповідача про незадовільний стан здоров`я позивачки, який на його думку впливає на здатність матері дитини повноцінно виконувати свої батьківські обов`язки не знайшов свого підтвердження в ході розгляду справи.
Зокрема, вказані обставини не підтверджено і переглянутими у судовому засіданні відеозаписами з камери відеоспостереження, встановленої у квартирі, де спільно проживали сторони із донькою. На вказаних відео зафіксовано емоційно нестабільний стан позивачки, причини якого могли бути викликані обставинами, на які вказують медичні документи, які досліджені судом, чи погіршення взаємовідносин між батьками дитини. Проте, на відео не зафіксовано жодного факту агресивної чи небезпечної поведінки ОСОБА_1 по відношенню до доньки.
Так, стосовно матері (позивача по справі) відсутні дані про зловживання нею спиртними напоями та вживання наркотичних засобів, а також належні та допустимі докази того, що своєю поведінкою вона може зашкодити здоров`ю та розвитку дитини. Доказів того, що ОСОБА_1 веде аморальний спосіб життя суду надано також не було.
Покази свідка з боку відповідача ОСОБА_14 , щодо вживання ОСОБА_1 наркотичних речовин (легких наркотиків), судом ставиться під сумнів, оскільки як пояснив свідок, вони відпочивали у людному місці, де вживання наркотичних засобів шляхом паління мало б викликати реакцію сторонніх осіб, які б повідомили правоохоронні органи, проте, таких фактів зафіксовано не було.
Інші належні та допустимі докази вживання ОСОБА_1 наркотичних засобів, у тому числі перебування на обліку у наркологічному диспансері, у матеріалах справи відсутні.
ОСОБА_1 працює, має достатній дохід, змогу забезпечувати дитину всім необхідним, приділяти увагу для її розвитку, забезпечувати якнайкращі інтереси дитини для того, щоб вона зростала в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості.
Вказане, у тому числі, підтверджено у судовому засіданні свідком ОСОБА_7 , яка нетривалий час працювала нянею дитини. Пояснила, що на роботу її запросила саме ОСОБА_1 , яка також і оплачувала її послуги. Враження про ОСОБА_1 склалося дуже приємне. Зауважила, що ОСОБА_3 забезпечена всім необхідним, має окрему кімнату та повний комплекс усього необхідного для розвитку та навчання. Взаємовідносини між матір`ю та дитиною теплі та доброзичливі. Дитина у присутності матері спокійна, весела, у матері з дитиною спостерігається емоційний зв`язок. ОСОБА_3 добре розвинена на свій вік. З батьком дитини спілкувалася мало.
Мати дитини має освіту психолога, володіє кількома іноземними мовами, що забезпечить культурний розвиток дитини.
На даний час працює у дитячому садочку «Am Schlossberg» (Німеччина) з 16.04.2025 року у якості спеціаліста з інтеграції, що підтверджується довідкою вказаного закладу.
Суд не встановив, що за час проживання дитини з матір`ю у дитини погіршився стан здоров`я чи її психологічний стан. Доказів того, що відповідач, після того як забрав дитину проживати в іншому місці, звертався до лікарів задля відновлення психоемоційного стану доньки суду надано не було.
Окремо слід звернути увагу на той факт, що відповідач без згоди матері дитини, змінив місце її проживання, що в свою чергу призвело до розірвання зв`язку малолітньої дитини, яка перебувала у досить ранньому віці із своєю рідною матір`ю, без обгрунтованих на те підстав, а лише посилаючись на обставини, які відповідач пов`язує із психоемоційним станом позивачки, яка до того ж нещодавно народила дитину і перебувала у післяродовому періоді.
Не заслуговують на увагу зауваження відповідача та його представника щодо небажання позивачки спілкуватися із дитиною, оскільки вона не зверталася до органу опіки та піклування із заявою про визначення способу спілкування із дитиною, оскільки саме позивачка має право на власний розсуд визначати у який спосіб найефективніше забезпечить поновлення її порушених прав.
Так, у судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що, як психолог, вважає недоцільними інші способи забезпечення спілкування із донькою, оскільки це може погано відобразитися на її психологічному стані. При тому, що відповідач не надає можливості здійснювати таке спілкування у доброзичливій та спокійній атмосфері. Вважає, що саме визначення місця проживання дитини із матір`ю забезпечить найкращі інтереси дитини. Вона, у свою чергу, не буде чинити жодних перешкод у спілкування батька із донькою.
Проживання малолітньої доньки разом з матір`ю забезпечить їй розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним та, як наслідок, буде відповідати її найкращим інтересам.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Наведена правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 21.10.2019 року у справі №640/2670/17.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».
Судом встановлено, що батько без відома та згоди матері забрав доньку із місця їх спільного проживання та відвіз її до іншого місця проживання, де вони на даний час і проживають. 
Факти вчинення дій щодо дитини без погодження із матір`ю дитини також мали місце і до вказаного випадку. Так, позивачка не була повідомлена про проведення обряду хрещення доньки, яке було організоване відповідачем не зважаючи на її позицію про те, що, дитина має право самостійно обрати віросповідання після досягнення віку з якого вона може зробити такий вибір. 
Вказане підтвердили у судовому засіданні сторони у справі та свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_4 , ОСОБА_15 .
Встановлено також, що обоє батьки люблять свою дитину та створили належні умови для її проживання, мають можливість її забезпечувати.
Визначаючи місце проживання дитини з батьком, орган опіки та піклування при ухваленні висновку про визначення місця проживання дитини з батьком фактично виходив лише з того, що дитина вже досить тривалий час проживає з батьком.
Проте такий висновок суду зроблений без повного з`ясування всіх обставин, які мають визначальне значення для правильного вирішення справи, тому не може вважатися законним та обґрунтованим.
Органом опіки та піклування було залишено поза увагою неналежну поведінку батька, який самовільно змінив місце проживання дитини та повністю ізолював доньку від спілкування з матір`ю та бабусею, тривалий час переховував дитину від матері, що свідчить про умисне створення ним перешкод у спілкуванні дитини з матір`ю.
Така поведінка батька аж ніяк не відповідає якнайкращим інтересам дитини, до яких, серед іншого, належить збереження її зв`язків з обома батьками.
Також органом опіки та піклування не надано жодної оцінки доказам, які свідчать про те, що до моменту самовільного відібрання батьком дитини, зміни місця її проживання та відповідно її звичного життєвого режиму, дитина мала тісний зв`язок та теплі стосунки з матір`ю.
Такий висновок органу опіки та піклування складений майже одразу після того як батько забрав доньку від матері та зроблений комісією на підставі однобічної оцінки доказів.
З огляду на викладене, враховуючи наявність неприязних відносин між батьками, поведінку батька, який насильно розлучив дитину з матір`ю, та жодним чином не сприяє налагодженню відносин з нею, а навпаки, сприяє відторгненню матері дитиною, залишення дитини з батьком у цій ситуації може безповоротно негативно вплинути на емоційний стан дитини та прийняття матері, тому визначення місця проживання доньки з батьком не відповідатиме найкращим її інтересам.
Судом встановлено, що відносини між батьками дитини носять конфліктний характер, спори виникають саме з приводу виховання дитини, тому у контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, суд вважає, що для забезпечення інтересів дитини саме визначення місця проживання дитини із матір`ю відповідатиме її інтересам,
Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати.
Виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини та забезпечити доброзичливе спілкування дитини з обома батьками, суд вважає, що визначення місця проживання малолітньої дитини у цій справі з матір`ю буде відповідати якнайкращим інтересам дитини та сприятиме повноцінному вихованню та розвитку.
До твердження відповідача про той факт, що позивач покинула межі України у зв`язку із тим, що не має бажання займатися вихованням доньки суд ставиться критично, оскільки в судовому засіданні позивач неодноразово зазначала про те, що намагалася урегулювати даний спір у позасудовому порядку, виявляла бажання разом з чоловіком почергово займатися вихованням доньки, проте відповідач весь час чинить їй перешкоди, погрожує фізичною розправою, вказує на свої впливові зв`язки, не дає можливості бачитися із донькою. Тому побоюючись за своє життя ОСОБА_1 виїхала за кордон. 
Суд виходить з рівного ставлення батьків до виховання дитини у цій справі, вважає, що важливе значення має малолітній вік дитини, в якому необхідність материнської любові, ніжності, турботи є важливим аспектом її виховання та формування гармонійної особистості, а тому дійшов висновку про доцільність визначити місце проживання дитини саме з матір`ю.
Таким чином, враховуючи всі обставини справи в сукупності, діючи винятково в інтересах малолітньої дитини, беручи до уваги особисті якості матері та батька, їх ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, безумовну необхідність забезпечення дитини турботою, враховуючи внутрішнє переконання, яке грунтується на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності, суд вважає за можливе та необхідне визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за місцем проживання останньої.
Таким чином, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі. 

Стосовно стягнення судових витрат, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Оскільки позовні вимоги підлягають до повного задоволення, тому у відповідності до п. 1 ч.2 ст. 141 ЦПК України із відповідача підлягають стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 1 816,80 грн, який було сплачено позивачкою, відповідно до платіжної інструкції від 24.02.2025 року у сумі 1211,20 грн. та від 24.02.2025 року у сумі 605,60 грн.
Крім того, позивачка прохала стягнути із відповідача витрати на правову допомогу у сумі 100000,00 грн, а відповідач в свою чергу прохав стягнути із позивачки на його користь 150000 грн. витрат на правову допомогу.
Згідно із ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Згідно із ч. 3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує обставини, визначені у ч.3 ст.141 ЦПК України, зокрема обґрунтованість витрат та пропорційність до предмета спору з урахуванням ціни позову; поведінку сторони під час розгляду справи; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 р. у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020р. у справі 904/4507/18.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір -обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/WestAllianceLimited» проти України»).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження№ 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження №61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження№ 61-10459св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21).
Указана судова практика є незмінною.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги/додатковій угоді до договору.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю.
У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
На підтвердження понесених витрат за надання правничої допомоги представником позивачки надано копію свідоцтва про право на заняття адвокатської діяльності адвоката Папазової Г.А. серії ЗР №21/1312 від 25.12.2017 р.; копію ордеру №23/25 від 23.02.2025 року на представництво інтересів ОСОБА_1 адвокатом Папазовою Г.А.; копію договору про надання правової домоги ОСОБА_1 адвокатським бюро «Галини Папазової» №23/25 від 23.02.2025 року; копію додаткової угоди №1 від 23.02.2025 року про узгодження гонорару за надання правничої допомоги, відповідно договору №23/25 від 23.02.2025 року; копію рахунок на оплату №2 від 25.02.2025 року на суму 100000,00 грн АБ «Галини Папазової»; копію платіжної інструкції №@2PL444429 від 26.02.2025 р. про сплату ОСОБА_1 за надання правової допомоги на суму 50000,00 грн; копію платіжної інструкції №@2PL791884 від 04.08.2025 р. про сплату ОСОБА_1 за надання правової допомоги на суму 10000,00 грн; копію платіжної інструкції №@2PL855397 від 01.09.2025 р. про сплату ОСОБА_1 за надання правової допомоги на суму 10000,00 грн; копію платіжної інструкції №@2PL229190 від 16.09.2025 р. про сплату ОСОБА_1 за надання правової допомоги на суму 10000,00 грн; копію платіжної інструкції №@2PL387082 від 02.10.2025 р. про сплату ОСОБА_1 за надання правової допомоги на суму 10000,00 грн; копію платіжної інструкції №@2PL133630 від 16.10.2025 р. про сплату ОСОБА_1 за надання правової допомоги на суму 10000,00 грн.
Зважаючи на задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , із відповідача підлягають стягненню витрати за надання правничої допомоги у сумі 100000,00 грн.
Керуючись ст. ст.12, 13, 78, 81, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст.141, 160, ч.1 ст.161 СК України, суд,-
ВИРІШИВ :

Позов адвоката Папазової Галини Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування, в особі виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради, про визначення місця проживання дитини - задовольнити.
Визначати місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проживання останньої.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 816,80 грн та витрати за надання правничої допомоги у сумі 100000,00 грн, а всього 101816,80 грн.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,РНОКПП НОМЕР_2 , адреса- АДРЕСА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП- НОМЕР_3 , адреса- АДРЕСА_2 ,
третя особа: Орган опіки та піклування, в особі виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради, код ЄДРПОУ- 05384695, адреса- м. Полтава, вул. Івана Мазепи, 30, каб.411.

Повний текст судового рішення складений 05 лютого 2026 року.

Суддя Т.М. Черняєва