Провадження № 2/742/118/26 
Єдиний унікальний № 742/2844/25 

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2026 року м. Прилуки
Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області 
в складі головуючого судді Давидчука Д.П., 
за участю секретаря судового засідання Сумцової Т.В.,
позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Прилуки цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав,
ВСТАНОВИВ:
І. Обставини справи.
Позивач, діючи в інтересах малолітнього ОСОБА_4 (далі - Позивач), звернулася до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Позов мотивований тим, що відповідач давно втратив будь-який інтерес до свого сина, не відвідує його, не піклується, не переймається фізичним і духовним розвитком дитини, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, не спілкується з дитиною. Батько не підтримує зв`язку з дитиною, не спілкується з сином навіть по телефону. Не виконує батьківських обов`язків, не приділяє дитині ніякої уваги та не виявляє бажання спілкуватися з сином. 
ІІ. Процесуальні дії у справі.
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 червня 2025 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.
Ухвалою суду від 21 серпня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 
ІІІ. Позиції сторін.
У судове засідання з`явилися позивач, представник позивача ОСОБА_2., які підтримала позовні вимоги. Просила позов задовольнити у повному обсязі.
Відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомляв, у встановлений строк відзив на позовну заяву не надав.
За адресою місця реєстрації Відповідачу рекомендованим повідомленням направлено ухвалу про відкриття провадження у справі, з викликом у судове засідання, однак лист повернувся у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.
Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).
Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, категорію та складність справи, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вирішує справу за наявними матеріалами у відповідності ч. 8 ст. 178 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно ч.1 ст. 244 ЦПК України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення.
Також суд керувався листом Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від 29.01.2025 №231/0/208-25, згідно з п. 5 якого у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд ухвалює судове рішення (скорочене або/та повне), підписує його, але не проголошує. За таких умов відмінність між датою судового засідання, про час та місце якого учасники справи були належним чином повідомлені, та датою складання повного судового рішення не свідчить про порушення порядку повідомлення учасників про час та місце проведення судового засідання та не є підставою для скасування судового рішення. 
Відтак, 20.01.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення за наявними у справі матеріалами. 
ІV. Фактичні обставини встановлені судом.
Суд констатує, що за час розгляду справи, попри належне повідомлення відповідача про судові засідання, останній особисто не скористався можливістю заявити суду свою позицію у справі. 
Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників процесу, оцінивши подані докази в їх сукупності, суд встановив наступне.
17.07.2012 між позивачем та відповідачем укладено шлюб, зареєстрований відділом Державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції за №178. 
Від шлюбу у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з позивачем. 
Рішенням Прилуцького міськраойнного суду Чернігівської області від 17.03.2020 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. 

Згідно з довідкою Прилуцької міської дитячої лікарні №278 від 07.05.2025 ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 знаходиться на обліку в КНП «Прилуцька міська дитяча лікарня». На огляди з`являється у супроводі мами. Тато здоров`ям дитини ніколи не цікавився (а.с. 9). 
Згідно з довідкою Сухополов`янської сільської ради Прилуцького району від 21.05.2025 ОСОБА_1 зареєстрована та проживає з чоловіком ОСОБА_5 та дітьми ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 в с. Білещина Прилуцького району (а.с. 10). 
ОСОБА_3 надано заяву, посвідчену нотаріально від 30.10.2024, згідно з якою він надав згоду на позбавлення його батьківських прав (а.с. 11). 
Згідно з характеристикою Сухополов`янського ліцею Сухополов`янської сільської ради ОСОБА_4 навчається в 5 класі ліцею. Хлопчик проживає в багатодітній сім`ї, йог овихованням займаються мама ОСОБА_1 та вітчим ОСОБА_5 . Біологічний батько учня не бере участі у вихованні сина і не проявляє інтересу до його життя (а.с. 18). 
Згідно з характеристикою ОСОБА_1 , виданою Сухополовянською сільською радою від 21.05.2025 ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1 . Проживає разом з чоловіком ОСОБА_5 та дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Батько ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не підтримує ніяких стосунків з дітьми, участі у вихованні дітей не бере (а.с. 19). 
Сухополов`янською сільською радою надано інформацію, що ОСОБА_3 на території Сухополов`янської територіальної громади не зареєстрований та не проживає. Відтак, ані надати відповідний висновок, ані провести обстеження умов проживання неможливо. 
Відповідно до ст. 171 СК України, дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.
Для з`ясування обставин по справі у судовому засіданні року були заслухані позивач ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_4 у присутності психолога. Позивач зазначила, що після розірвання шлюбу відповідач участі в житті дитини не приймає, не цікавиться йог овихованням, здоровям та навчанням. Вихованням сина займається вона та вітчим. ОСОБА_3 не цікавиться життям сина та не сплачує аліменти на його утримання. 
Малолітній ОСОБА_4 пояснив, що він проживає разом з мамою та вітчимом. Навчається у 6 класі, відвідує секцію футболу. Його біологічний батько ОСОБА_3 участі в його вихованні не приймає, життям його не цікавиться, в його житті він фізично та ментально відсутній. За увесь час хлопчик бачив батька один раз. Навіть на його Дні народження батько з ним не контактує та не вітає. 
Відтак, малолітній ОСОБА_4 вважає, що у разі позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо нього в його житті нічого не зміниться, оскільки він з батьком не спілкувався, а тому не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. 
V. Застосування судом норм права, що підлягають застосуванню до встановлених обставин з врахуванням норм національного законодавства, позиції Верховного Суду та практики Європейського суду з прав людини у подібних правовідносинах.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За правилами ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У статті 18 цієї Конвенції визначено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що: «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, перелічена в ст. 164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини.
Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У постанові Верховного Суду від 15 вересня 2019 року № 661/2532/17 зазначено, що самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав не достатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними. Наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати у майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи.
У постанові Верховного Суду 13 липня 2022 року у справі № 366/2047/18 зазначено, що «суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Верховний Суд зазначає, що позбавлення відповідача батьківських прав здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав. Аналізуючи докази у справі, пояснення учасників справи, суди дійшли висновку, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків та не бажає піклуватися про дитину, брати участі у його вихованні, не вчинив жодних дій аби налагодити відносини із сином, матеріально не забезпечує».
Відповідно до роз`яснень викладених в п. 15 Постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі по тексту Постанова Пленуму), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року(пункт 54 та пункт 58) наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
За роз`ясненнями, наданими у п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Згідно зі ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
На думку суду, за відсутності доказів щодо наявності між дітьми та батьками зв`язку, який визначається як сімейне життя, внаслідок такої свідомої поведінки відповідачів, позбавлення їх батьківських прав не становитиме втручання в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у право відповідача на повагу до його сімейного життя, яке гарантується пунктом 1 статті 8 цієї Конвенції.
Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і при дотриманні такої рівноваги особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дітьми, водночас ухилення від виконання батьківських обов`язків є в силу закону підставою для позбавлення батьківських прав.
Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, а передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.
Частинами першою, четвертою статті 169 СК України визначено, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
Суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно із частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
VI. Висновки суду
Загальна формула принципу змагальності закріплена в ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої, вказується, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, суди мають також враховувати практику Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, у справах «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006), «Трофимчук проти України» (рішення від 28.10.2010), де Суд зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Водночас, Верховний Суд зазначає, що такий висновок Європейського суду з прав людини звільняє суди від обов`язку надавати детальну відповідь на кожен аргумент скаржника, проте не свідчить про можливість взагалі ігнорувати доводи чи докази, на які посилаються сторони у справі (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.01.2019 у справі № 910/7054/18 та від 12.02.2019 у справі № 911/1694/18).
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача.
Впродовж останніх років Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що дитина має бути заслухана, а її думка врахована судом.
У контексті віку дитини при її опитуванні ВС у постанові від 25 березня 2019 року у справі № 165/2240/16-ц (провадження № 61-29942св18) зауважив, що при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини надається належна увага згідно з її віком і зрілістю.
Так, Цивільний процесуальний кодекс України (далі - ЦПК України) у статті 232 визначає, що допит малолітніх або неповнолітніх свідків проводиться в присутності батьків, усиновлювачів, опікунів, піклувальників, якщо вони не заінтересовані у справі, або представників органів опіки та піклування, а також служби у справах дітей.
При цьому, у виняткових випадках, коли це необхідно для об`єктивного з`ясування обставин справи, на час допиту осіб, які не досягли вісімнадцятирічного віку, із зали судового засідання за ухвалою суду може бути видалений той чи інший учасник справи.
Як правило, при здійсненні опитування дитини судом батьки завжди видаляються із зали судового засідання, оскільки очевидно, що вони є зацікавленими сторонами у спорах, що стосуються їх батьківських прав. При цьому, у залі судового засідання залишається дитина, представник органу опіки та піклування або служби у справах дітей та психолог, якщо його залучили сторони. Участь психолога при опитуванні дитини у суді є нагальною, оскільки може створити більш спокійну та стабільну атмосферу для дитини у стресовій ситуації, що пов`язана із перебуванням у суді. При цьому, такий психолог може бути залучений одним із батьків або обома батьками або бути штатним співробітником служби у справах дітей.
Суд наголошує, що про байдужість відповідача до судового процесу з позбавлення його батьківських прав свідчить той факт, що він не з`явився в судове засідання, відзиву на позовну заяву не надав, ходом розгляду справи не цікавився. Також суд приймає до увагу як одну з обставин заяву Відповідача про те, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав, яку суд сприймає виключно як таку, що демонструє його байдужість до сина. 
З точки зору інтересів дитини, необхідно зосереджувати увагу саме на особистій зацікавленості батьків у її вихованні. Родинні зв`язки чи періодична допомога з боку інших осіб не можуть бути достатнім підґрунтям для того, щоб суд визнав батьків належними виконавцями своїх обов`язків.
Судом встановлено, що відповідач не піклуються про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування; не спілкується з сином; не виявляє інтересу до дитини. Зазначені фактори в сукупності, суд розцінює як ухилення від виховання дитини батьком, який свідомо нехтує своїми обов`язками. 
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і при дотриманні такої рівноваги особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дітьми, водночас ухилення від виконання батьківських обов`язків є в силу закону підставою для позбавлення батьківських прав.
Як вже було зазначено, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. В той же час, батьки мають самі цікавитися дитиною, їх розвитком та матеріально забезпечувати, добровільно, без примусу з боку інших осіб, зокрема матері дитини, чи державних органів. Адже саме батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Натомість, в даному випадку очевидним є свідоме нехтування батьківськими обов`язками ОСОБА_3 . 
Аналізуючи чинне законодавство України та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позбавлення батьківських прав - це не лише санкція за протиправну поведінку батька, а в першу чергу спосіб захисту прав та інтересів дитини, враховуючи, що відповідач не бачить своєї ролі та самоусунувся від виховання сина, тому позбавлення батьківських прав відповідача матиме позитивний результат у подальшій долі дитини.
Отже, відповідно до вимог статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Ураховуючи положення ЦПК України позивач надала докази на підтвердження її позовних вимог про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доцільність вжиття якого нею арґументовано.
В той час, як відповідач не надав доказів своєї особистої зацікавленості у збереженні батьківських прав щодо дитини, не спростував факту своєї бездіяльності у вихованні сина, ухилився від особистої участі у судових засіданнях без поважних на те причин. Також у матеріалах справи відсутні докази, що відповідач змінив своє ставлення до виконання батьківських обов`язків.
Всебічно приділяючи увагу думці дитини та висловленим ним бажанням мати іншу сім`ю, cуд бере до уваги ставлення відповідача до виконання батьківських обов`язків, у тому числі його особисту пасивну участь у розгляді справи та визначаючи основною метою забезпечення благополуччя дитиний, зокрема її стабільного виховання в належному середовищі. 
Воднчоас, ключову роль у цьому рішенні відіграє бажання неповнолітньої дитини проживати в повноцінній сім`ї. 
Суд, за таких обставин, вважає за доцільне позбавити ОСОБА_3 прав щодо малолітньої дитини ОСОБА_4 . 
Відповідно до ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.
Судом роз`яснюється, що відповідно до ч. 1 ст. 169 ЦПК України мати, батько, позбавлені батьківських прав мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
VII. Розподіл судових витрат.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено судовий збір при поданні позовної заяв в сумі 968,96 грн. Вимога про його стягнення не заявляється. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 81, 258-259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, ч. 2 ст. 1186 ЦК України,
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи орган опіки та піклування Сухополовянської сільської ради Прилуцького району та орган опіки та піклування Прилуцької міської ради про позбавлення батьківських прав - задовольнити.
Позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Роз`яснити, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав.
Копію заочного рішення направити відповідачу в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України.
Позивач має право оскаржити заочне рішення протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Чернігівського апеляційного суду.
Відповідач має право подати заяву про перегляд заочного рішення протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Відповідач має право оскаржити заочне рішення до суду апеляційної інстанції лише у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 . 
Відповідач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 . 
Треті особи: Орган опіки та піклування Сухополов`янської сільської ради Прилуцького району, Чернігівська область, Прилуцький район, с. Сухополова, вул. Чернігівська, 32, 17542, ЄДРПОУ 04415867; 
Орган опіки та піклування Прилуцької міської ради, Чернігівська область, м. Прилуки, вул. Незалежності, 82, 17500, ЄДРПОУ 34464298. 
Повний текст судового рішення складено 21 січня 2026 року. 

Суддя Дмитро ДАВИДЧУК