ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 листопада 2025 року
м. Київ
Справа № 990/244/25
Провадження № 11-300заі25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Губської О. А.,
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Ємця А. А., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стрелець Т. Г., Ткача І. В., Уркевича В. Ю., Шевцової Н. В.
розглянула в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08 липня 2025 року (судді Смокович М. І., Жук А. В., Мацедонська В. Е., Мельник-Томенко Ж. М., Радишевська О. Р.) у справі№ 990/244/25 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Вищої ради правосуддя про визнання дій протиправними, скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИЛА:
Короткий зміст та обґрунтування позову
1.           У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія), Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) з вимогами:
1) визнати проведення співбесіди ВККС 17 січня 2024 року у межах кваліфікаційного оцінювання судді Білозерського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді незаконною (протиправною) дією, що суперечить статті 126 Конституції України та свідчить про усунення судді з посади у неконституційний спосіб;
2) встановити відсутність компетенції (повноважень) у доповідача - члена ВККС ОСОБА_3, а також у членів ВККС ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у справі кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді судді Дніпровського районного суду міста Херсона ОСОБА_1 та щодо дослідження досьє та проведення співбесіди в межах кваліфікаційного оцінювання судді Білозерського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді 17 січня 2024 року;
3) визнати протиправними дії ВККС щодо надання доступу до повної версії суддівського досьє ОСОБА_1 представникам Громадської ради доброчесності у новому складі у 2023 - 2024 роках у справі кваліфікаційного оцінювання на відповідність позивачки займаній посаді судді Дніпровського районного суду міста Херсона;
4) визнати протиправним та скасувати рішення ВККС № 18/ко-24 від 17 січня 2024 року щодо дослідження досьє та проведення співбесіди в межах кваліфікаційного оцінювання судді Білозерського районного суду Херсонської області      ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді, яким:
- визначено, що суддя Білозерського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 за результатами кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді набрала 446,125 бала;
- визнано суддю Білозерського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді;
- вирішено внести ВРП подання про звільнення судді Білозерського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 із займаної посади;
5) визнати протиправним і скасувати рішення ВРП від 30 квітня 2024 року про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Білозерського районного суду Херсонської області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
Водночас авторка позову просила постановити окремі ухвали у зв`язку з виявленням підроблених, як вона вважає, документів у матеріалах її суддівського досьє, та розголошенням персональних даних працівниками ВККС і членом ВККС ОСОБА_3 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
2.                 Ухвалою колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - КАС ВС) від 04 червня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху з підстави подання її поза межами строку звернення до суду та за відсутності обґрунтованого клопотання про його поновлення. 
3.                 На виконання вимог указаної ухвали позивачка у своїй заяві зазначила про те, що на дату закриття провадження у справі № 990/69/24, предмет спору якої стосувався рішення ВККС, в [іншому] провадженні КАС ВС була справа № 990/197/24 за позовом  ОСОБА_1 до ВРП про визнання протиправним і скасування рішення ВРП від 30 квітня 2024 року про звільнення її з посади судді Білозерського районного суду Херсонської області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
Позивачка підкреслила, що стосовно частини позовних вимог у справі № 990/69/24 провадження було закрито ухвалою від 05 червня 2024 року, а щодо решти (про оскарження бездіяльності ВККС щодо нерозгляду заяви та ухвалення рішення у пленарному складі відповідно до пункту 17 Регламенту ВККС про внесення ВРП подання про звільнення члена Комісії ОСОБА_3 ) - ухвалено рішення від 11 червня 2024 року про відмову в задоволенні позовних вимог. 
У цьому зв`язку ОСОБА_1 зазначила, що оскаржила [в апеляційному порядку] судові рішення у справі № 990/69/24 і лише після остаточного [судового] рішення Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) (31 жовтня 2024 року) направила заяву про збільшення позовних вимог у справі № 990/197/24 (за її позовом до ВРП про оскарження рішення від 30 квітня 2024 року про звільнення з посади судді Білозерського районного суду Херсонської області на підставі підпункту 4 пункту 16- 1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України), тобто діяла так (у такій послідовності), як про це зазначила Велика Палата, тож мала б право на одночасний розгляд вимог до ВККС та ВРП, але у справі № 990/197/24 її [доповнені] вимоги «проігнорували».
Позивачка зазначила також про те, що в липні 2024 року вона надіслала заяву про зупинення провадження у справі № 990/197/24 до ухвалення остаточного рішення у справі № 990/69/24 (за наслідками апеляційного перегляду), але це прохання теж не було задоволено.
З покликанням на окрему думку суддів Великої Палати у справі № 990/69/24 (щодо застосування статей 88, 101 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»; далі - Закон № 1402-VIII) позивачка продовжила, що після того, як ознайомилася з повним текстом ухвали Великої Палати від 03 квітня 2025 року у справі № 990/197/24 (яку, згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень оприлюднено 06 травня 2025 року), знову (вдруге) звернулася до суду з [цим] позовом.
Зважаючи на наведене, позивачка виснувала, що не порушила строків звернення до суду, адже оскаржувала окремо рішення ВККС і ВРП у строки, передбаченні законом, а судові рішення КАС ВС у справах № 990/197/24 та № 990/69/24 набирають законної сили після апеляційного перегляду.
До того ж позивачка у своїй заяві зазначила, що: вона не отримала судових рішень у паперовій формі у справах № 990/197/24 та № 990/69/24, але як тільки довідалася про остаточне рішення Великої Палати у справі № 990/197/24, то звернулася до суду (з цим позовом) з вимогами одночасно до ВККС і ВРП в єдиному провадженні. Крім того, вказала, що її не повідомлено про рішення ВРП, копія якого так і не була їй вручена / надіслана належим чином ані за місцем роботи, ані у приміщенні ВРП, тож позивачка, як мовиться у заяві, дотепер не знає про дійсний зміст рішення ВРП, зокрема посадових осіб, які його підписали. Позивачка вважає, що поважними причинами пропуску строку для звернення до суду з цим позовом є тривалий розгляд двох згадуваних справ № 990/197/24 та № 990/69/24.
У підсумку позивачка, апелюючи до приписів статті 55 Конституції України, просила вважати, що позов, з яким вона звернулася, об`єднавши вимоги до Комісії і ВРП, поданий без пропуску строків у зв`язку з «мінливою практикою» Верховного Суду, а саме відсутністю єдиного підходу до розгляду справ, пов`язаних з проходженням суддями кваліфікаційного оцінювання у воєнний час, та єдиної думки щодо тлумачень положення статей 88 та 101 Закону № 1402-VIII під час дії воєнного стану. Позивачка просила зважити на те, що вона скористалася правом на оскарження рішень ВККС 17 січня 2024 року і ВРП від 30 квітня 2025 року (окремо кожне рішення), а також на відсутність «вчасної комунікації» з боку ВРП, рішення якої їй досі не вручено.
4.                 Ухвалою від 08 липня 2025 року КАС ВСвизнав неповажними підстави пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду та повернув її позовну заяву на підставі частини другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
5.                 Визнаючи неповажними причини пропуску строку звернення до суду та ухвалюючи судове рішення про повернення позовної заяви, суд зауважив, що причини, які зазначила позивачка в заяві на виконання ухвали від 04 червня 2025 року, не є поважними, адже не доводять і не дають обґрунтованого пояснення тому факту, що звернення до суду з цим позовом далеко поза межами встановленого законом місячного строку продиктовано об`єктивними, такими, що не залежали від волі і бажання позивачки, обставинами, які не дозволяли (перешкоджали, ускладнювали) їй звернутися до суду за захистом порушеного права. У значенні наведених вище приписів статті 123 КАС України це є підставою для повернення позовної заяви.
6.                 Суд звернув увагу на те, що у травні 2024 року позивачка звернулася з позовом до КАС ВС із позовом про оскарження рішення ВРП від 30 квітня 2024 року № 1313/0/15-24 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Білозерського районного суду Херсонської області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України».
За цим позовом Верховний Суд відкрив провадження (ухвала від 05 червня 2024 року у справі № 990/197/24) і призначив його до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У підсумку ухвалою від 17 грудня 2024 року КАС ВС залишив без розгляду цей позов на підставі пункту 4 частини першої статті 240 КАС України з мотивів неявки позивачки на судові засідання, призначені на 31 липня, 16 жовтня, 13 листопада і 17 грудня 2024 року.
У цій ухвалі, яку Велика Палата постановою від 03 квітня 2025 року залишила без змін, детально описано, за яких обставин суд ухвалив залишити без розгляду позов ОСОБА_1 до ВРП, зокрема й про її звернення до суду із заявою про «збільшення розміру позовних вимог» від 16 грудня 2024 року.
У контексті «нового» звернення позивачки з позовом до ВРП з тим самим предметом спору, що й у справі № 990/197/24 (про оскарження рішення ВРП від 30 квітня 2024 року № 1313/0/15-24 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Білозерського районного суду Херсонської області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України»), суд першої інстанції підкреслив, що залишення «попереднього» позову (№ 990/197/14) без розгляду з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 240 КАС України, є наслідком того, що позивачка та/або її представник, після того як реалізували право на звернення до суду за захистом порушеного права, тобто подали позовну заяву, на підставі якої суд відкрив провадження у справі [№ 990/197/24], надалі не виконували своїх процесуальних обов`язків як сторона спору й таким чином проявили відсутність правдивого інтересу до розгляду ініційованого позову, а заразом і поваги до суду та інших учасників справи.
Суд першої інстанції зауважив, що той факт, що залишення позовної заяви без розгляду не позбавляє особу (позивачку) права на повторне звернення з таким самим позовом, не слід розуміти так, що тривалість розгляду «попереднього» позову (тут мовиться про позов до ВРП) й у цьому зв`язку - поведінка / позиція особи, яка його ініціювала, не може братися до уваги, коли вирішується питання про дотримання строку звернення з «новим» позовом. Радше навпаки, адже суд має оцінити поважність причин пропуску строку, яка [поважність] не може бути «виправдана» самим фактом своєчасного звернення до суду з відповідним позовом у минулому, який спричинив відкриття провадження у справі, під час розгляду якої [справи] позивачка, однак, не виконувала своїх процесуальних обов`язків. Разом з тим процесуальна поведінка / позиція позивачки у справі № 990/197/24, яка дала суду підстави залишити її позовну заяву без розгляду, якраз створює дисонанс з доводами про тривалість розгляду позову (у справі № 990/197/24) про оскарження рішення ВРП від 30 квітня 2024 року № 1313/0/15-24 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Білозерського районного суду Херсонської області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України», зокрема й через призму тривалості розгляду тієї справи в суді апеляційної інстанції, який погодився з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для залишення того позову без розгляду з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 240 КАС України.
7.                 Стосовно доводів позивачки про оскарження в «окремому» провадженні рішення ВККС від 17 січня 2024 року № 18/ко-24, яке було закрито згідно з ухвалою КАС ВС від 05 червня 2024 року, залишеною без змін постановою Великої Палати від 31 жовтня 2024 року, та у цьому зв`язку стосовно її покликань на «мінливу» судову практику, то суд першої інстанції зауважив, що оскарження (окремо) згадуваного рішення ВККС (справа № 990/69/24) не вплинуло на дотримання строку на звернення до суду з позовом про оскарження рішення ВРП від 30 квітня 2024 року № 1313/0/15-24 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Білозерського районного суду Херсонської області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України» ані у провадженні у справі № 990/197/24, ані у провадженні № 990/244/25.
Суд зазначив, що в ухвалі від 04 червня 2025 року про залишення позовної заяви без руху він звернув увагу на те, що питання про строк звернення з цим позовом розглядає у вимірі того, коли ухвалено спірне рішення ВРП від 30 квітня 2024 року [№ 1313/0/15- 24]. Тобто відлік строку звернення до суду з позовом про оскарження двох рішень (ВККС і ВРП) бере початок, відколи ВРП ухвалила рішення за поданням з рекомендацією ВККС у зіставленні з тим, коли позивачка, якої це рішення стосується, мала б знати про це рішення. Тож покликання позивачки на результат апеляційного перегляду судових рішень у справі № 990/69/24 у вимірі порушеного cудом питання не може трактуватися як обставина, яка якимось чином пояснює поважність причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом (про оскарження рішень і ВРП, і ВККС), надто у контексті «попередньої» поведінки / позиції позивачки в межах провадження № 990/197/24, яке стосувалося оскарження рішення ВРП від 30 квітня 2024 року № 1313/0/15-24 щодо звільнення з посади судді.
Суд зазначив, що доводи позивачки про те, що їй не вручили копії рішення ВРП від 30 квітня 2024 року № 1313/0/15-24, а також про те, що їй не забезпечили можливості бути присутньою на засіданні ВРП 30 квітня 2024 року, теж уже не можуть бути поважними причинами, які стали на заваді поданню цього позову, адже суд відкрив провадження у справі № 990/197/24 і позивачка мала можливість висловити свої судження з цього приводу на судових засіданнях, за неявку на які той позов якраз і був залишений без розгляду. З тих самих мотивів - неявка на судові засідання без поважних причин - суд не розглянув подану в межах того провадження заяву   ОСОБА_1 про доповнення позовних вимог (до ВККС), тому аргументи позивачки в цій частині теж безпідставні.
Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги
8.                 ОСОБА_1 не погодилася з таким судовим рішенням та направила до Великої Палати апеляційну скаргу, за змістом якої просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
9.                 В апеляційній скарзі позивачка доводить, що суд першої інстанції мотивував свою ухвалу із зазначенням нерелевантної практики, не надавши оцінки дійсним обставинам справи в її ситуації, ігноруючи дійсні обставини подачі нею позову і вимог закону, який прямо дозволяє їй після прийняття ухвали про залишення позову без розгляду наполягати на розгляді свого адміністративно позову та отриманні рішення по суті вимог.
10.            Позивачка посилається на хибність зазначення судом в ухвалі від 08 липня 2025  року про її зволікання зі зверненням до суду з адміністративним позовом, оскільки вона активно оскаржувала рішення і дії ВККС. Вона вказує, що не порушила строків звернення до суду, адже, користуючись конституційним правом, оскаржувала окремо рішення ВККС та ВРП в строки, передбачені законом, і на жодному етапі не пропустила строків, адже остаточно рішення набуває законної сили після апеляційного оскарження (в її випадку Велика Палата була апеляційною інстанцією в справах № 990/197/24 та № 990/69/24).
11.            Скаржниця зауважила, що вона не зверталася до суду першої інстанції із заявою про поновлення строку, оскільки вважає, що позов, з яким вона звернулася, об`єднавши вимоги до ВККС та ВРП, був поданий без пропуску строків у зв`язку з мінливою практикою Верховного Суду, а саме відсутністю єдиного підходу до розгляду справ суддів, пов`язаних з проходженням кваліфікаційного оцінювання у воєнний час, та єдиної думки щодо тлумачення положень статей 88 та 101 Закону «№1402-VIII під час дії воєнного стану.
12.            Позивачка вважає, що суд першої інстанції хибно витлумачив те, що вона, активно захищаючись у межах правового поля за Конституцією України в 2024 році, вчинила помилку, коли не дочекалася рішення ВРП від 30 квітня 2024 року та самостійно оскаржувала рішення ВККС від 17 січня 2024 року, оскільки вона має право на оскарження неправомірних дій органів державної влади щодо неї одразу після вчинення таких дій.
13.            На думку позивачки, суд першої інстанції, не маючи її заяви про поновлення строків розгляду справи у зв`язку з відсутністю їх порушення, розглянув таку заяву, уявляючи, що вона її подавала (не маючи від неї такої заяви), тобто вчинив дії всупереч позовним вимогам і законодавству. Вважає, що, повертаючи позов, суд першої інстанції відмовив їй у доступі до правосуддя, що не відповідає завданню адміністративного судочинства.
Позиція інших учасників справи
14.            Представники ВРП та ВККС подали відзиви на апеляційну скаргу, у яких не погодилися з доводами апеляційної скарги, вважаючи їх необґрунтованими, а тому просять залишити скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Рух апеляційної скарги
15.            Ухвалою судді Великої Палати від 28 серпня 2025 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без руху. 
16.            Після усунення недоліків апеляційної скарги у встановлений судом строк Велика Палата ухвалою від 18 вересня 2025 року відкрила апеляційне провадження в цій справі, а ухвалою від 08 жовтня 2025 року призначила її до розгляду в порядку письмового провадження.
Установлені судом першої інстанції обставини справи
17.            26 травня 2025 року засобами поштового зв`язку  ОСОБА_1 звернулася з цим позовом до Верховного Суду, після того як цей суд залишив без розгляду її позовну заяву до ВРП про оскарження рішення від 30 квітня 2024 року щодо її звільнення з посади судді Білозерського районного суду Херсонської області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України (справа № 990/197/24), а ще раніше - закрив провадження у справі № 990/69/24 за позовом до ВККС у частині оскарження дій та рішення Комісії (в межах кваліфікаційного оцінювання) з рекомендацією про звільнення з посади судді.
18.            Щодо причин закриття провадження у справі № 990/69/24 (в частині позовних вимог) Велика Палата в постанові від 07 листопада 2024 року (у справі № 990/69/24), залишаючи без змін ухвалу КАС ВС від 05 червня 2024 року (про закриття провадження у справі), зазначила, серед іншого, що передбачене частиною першою статті 88 Закону № 1402-VIII оскарження рішення ВККС щодо кваліфікаційного оцінювання судді можливе лише після того, як таке рішення було предметом розгляду у ВРП, та разом з ухваленим ВРП рішенням. З урахуванням послідовності (стадійності) прийняття остаточного рішення про звільнення судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання і, як наслідок, не відповідає займаній посаді, судовий контроль має здійснюватися після остаточного рішення, яке уповноважена приймати ВРП.
Велика Палата також погодилася з висновком КАС ВС про те, що спірне рішення ВККС, яким ОСОБА_1 визнано такою, що не відповідає займаній посаді судді Білозерського районного суду Херсонської області, не може бути самостійним предметом судового розгляду, оскільки не є обов`язковим для ВРП при розгляді вказаного питання та встановленні відповідних обставин щодо наявності чи відсутності підстав для її звільнення з посади судді і ухваленні в установленому порядку відповідно до наданих повноважень рішення.
Як зазначено в постанові Великої Палати від 07 грудня 2024 року у справі № 990/69/24, відтермінування дати оскарження до адміністративного суду рішення ВККС з рекомендацією чи рекомендаційними властивостями про звільнення судді із займаної посади не є обмеженням чи іншим проявом порушення права судді на доступ до суду, оскільки віддалення моменту звернення до суду з позовом про визнання протиправними і скасування рішення Комісії з негативними для судді рекомендаціями про звільнення з посади судді само по собі ніяк не заперечує (не робить неможливим) права на доступ до суду.
Стосовно позовних вимог 1-3 [у справі № 990/69/24], які повторені у цій позовній заяві (пункти 1-3 позовних вимог), Велика Палата зауважила, що оскаржувані дії ВККС та окремих її членів у процедурі кваліфікаційного оцінювання не створюють для позивачки самостійних правових наслідків у вигляді встановлення, зміни чи припинення її прав чи обов`язків. Ці дії є процедурними та спрямованими на реалізацію вимог закону стосовно проведення кваліфікаційного оцінювання та ухвалення рішення ВККС за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя, яке за змістом статті 88 Закону 1402-VIII можна оскаржити виключно з підстав, визначених частиною третьою цієї статті, та відповідно до частини восьмої статті 101 цього ж Закону - разом із рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.
Процедурні рішення, які передують прийняттю Комісією рішення про підтвердження / непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді, не можуть бути самостійним предметом судового оскарження, оскільки не порушують прав учасників цих відносин і, відповідно, не породжують для них права на судовий захист.
Водночас, як зауважила Велика Палата у постанові від 07 листопада 2024 року, наведені ОСОБА_1 доводи на обґрунтування протиправності рішення ВККС від 17 січня 2024 року № 18/ко-24, зокрема і щодо неправомірності, на думку позивачки, дій ВККС та окремих її членів у процедурі кваліфікаційного оцінювання, можуть бути перевірені судом першої інстанції під час розгляду справи щодо оскарження рішення ВККС, ухваленого за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання.
19.            На дату закриття провадження у справі № 990/69/24 у провадженні КАС ВС була також справа № 990/197/24 за позовом  ОСОБА_1 до ВРП про визнання протиправним і скасування рішення ВРП від 30 квітня 2024 року про звільнення  ОСОБА_1 з посади судді Білозерського районного суду Херсонської області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
У підсумку розгляд цієї справи завершився постановленням ухвали від 17 грудня 2024 року про залишення позову без розгляду з підстави, встановленої пунктом 4 частини першої статті 240 КАС України. За наслідками апеляційного розгляду Велика Палата постановою від 17 грудня 2024 року залишила цю ухвалу без змін.
За змістом судових рішень у справі № 990/197/24,  ОСОБА_1 не з`являлася на судові засідання, призначені на 31 липня, 16 жовтня, 13 листопада, 17 грудня 2024 року, тобто на усі судові засідання, які були призначені у тій справі після відкриття провадження, без повідомлення про причини неявки, будучи належно повідомленою про місце, дату і час розгляду справи за своїм позовом.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
20.            Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
21.            Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
22.            Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
23.            Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, яку відповідно до частини першої статті 122 КАС України може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
24.            Відповідно до частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
25.            Частиною першою статті 118 КАС України передбачено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені встановлюються судом.
26.            Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
27.            Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
28.            Таким чином, строк, передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС України, є процесуальним строком, установленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.
29.            Водночас поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, що унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду, та підтверджені належними і допустимими доказами.
30.            День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.
31.            Якщо цей день встановити точно неможливо, то його строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому слово «повинна» необхідно тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
32.            Усталеним у національній судовій практиці є розуміння того, що встановлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.
33.            Розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).
34.            Зазначений висновок узгоджується з висновком Великої Палати, викладеним у постановах від 01 лютого 2024 року у справі № 990/270/23, від 14 листопада 2024 року у справі № 990/240/24 та інших.
35.            За змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.
36.            Відповідно до частини першої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.
37.            Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
38.            У пункті 41 рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03) ЄСПЛ указав: «Правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків».
39.            У пункті 23 рішення від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України» (заява № 72286/01) ЄСПЛ зазначив, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.
40.            У справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) ЄСПЛ зазначив, що сама концепція «поважних причин» не є чіткою, тому для національних судів ще важливішим було вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника.
41.            Надаючи оцінку доводам представника позивачки, викладеним в апеляційній скарзі, про наявність обставин, які свідчать про поважність причин пропуску нею строку для звернення до суду з позовом та незаконність ухвали про залишення позову без розгляду, Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.
42.            Як установив суд першої інстанції, першочергово позивачка звернулася до Верховного Суду з позовом до ВККС (справа № 990/69/24), за результатами розгляду якого суд (ухвалою від 05 червня 2024 року)в частині оскарження дій та рішення ВККС від 17 січня 2024 року № 18/ко-24 з рекомендацією про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Білозерського районного суду Херсонської області закрив провадження у справі. Вказане рішення  ОСОБА_1 оскаржила в апеляційному порядку до Великої Палати Верховного Суду. Велика Палата постановою від 07 листопада 2024 року залишила апеляційну скаргу позивачки без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
43.            Відповідно до висновку Великої Палати у справі № 990/69/24 (постанова від 07 листопада 2024 року) рішення ВККС від 17 січня 2024 року № 18/ко-24 з рекомендацією про звільнення  ОСОБА_1 з посади судді Білозерського районного суду Херсонської області можна оскаржити після ухвалення ВРП рішення за наслідками розгляду цієї рекомендації та разом з таким рішенням.
44.            Як правильно зазначив судом першої інстанції, оскарження (окремо) згадуваного рішення ВККС (справа № 990/69/24) не вплинуло на дотримання строку на звернення до суду з позовом про оскарження рішення ВРП від 30 квітня 2024 року № 1313/0/15-24 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Білозерського районного суду Херсонської області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України» ані у провадженні у справі № 990/197/24, ані у провадженні № 990/244/25, оскільки відлік строку звернення до суду з позовом про оскарження двох рішень (ВККС і ВРП) бере початок, відколи ВРП ухвалила рішення за поданням з рекомендацією ВККС.
45.            У подальшому у справі, що переглядається, має місце така хронологія подій:
- прийняття 30 квітня 2024 року спірного рішення ВРП;
- звернення в травні 2024 року ОСОБА_1 з позовом (справа № 990/197/24);
- постановлення ухвали КАС ВС від 17 грудня 2024 року про залишення позову (справа № 990/197/24) без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивачки (пункт 4 частини першої статті 204 КАС України), яка залишена без змін постановою Великої Палати 03 квітня 2025 року;
- подання 26 травня 2025 року позову у справі, що переглядається.
46.            Позивачка, заперечуючи щодо повернення позовної заяви в цій справі, вважала, що вона не порушила строків звернення до суду, адже, користуючись конституційним правом оскаржувала окремо рішення ВККС та ВРП у строки, передбачені законом, і на жодному етапі не пропустила строків, адже остаточно рішення набуває законної сили після апеляційного оскарження (в її випадку Велика Палата була апеляційною інстанцією в справах № 990/197/24 та № 990/69/24). Також указує, що закон прямо дозволяє їй після прийняття ухвали про залишення позову без розгляду наполягати на розгляді свого адміністративно позову та отриманні рішення по суті вимог.
47.            Велика Палата наголошує, що судове провадження, що закінчилося залишенням позову без розгляду, не перериває і не зупиняє встановленого частиною п'ятою статті 122 КАС України місячного строку звернення до суду, тому цю обставину суд має оцінювати в контексті причини залишення позову без розгляду та наступної процесуальної поведінки учасника справи, які сукупно мають свідчити про існування об`єктивно непереборних або дійсно істотних обставин, перешкод чи труднощів, що зумовили залишення позову без розгляду та унеможливили своєчасне повторне звернення до суду після цього.
48.            Залишення попереднього позову ОСОБА_1 без розгляду було зумовлено неналежною процесуальною поведінкою позивачки (повторна неявка до суду та неповідомлення про причини неявки), яка повинна була усвідомлювати наслідки своїх дій і не допускати подібного.
49.            Отже, суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що факт залишення позову ОСОБА_1 без розгляду не можна вважати поважною причиною повторного звернення до суду з пропуском строку.
50.            Велика Палата наголошує, що поважними визнаються лише обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.
51.            Натомість у справі, яка переглядається, позивачка в апеляційній скарзі не вказала, які саме об`єктивні поважні (непереборні) причини унеможливили її звернення до суду у встановлений процесуальним законодавством строк. Не наведено змістовних і вагомих доводів щодо вчинення нею усіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати свої процесуальні права.
52.            На обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 указує на те, що відповідно до частини четвертої статті 240 КАС України закон прямо дозволяє їй після прийняття ухвали про залишення позову без розгляду наполягати на розгляді свого адміністративно позову та отриманні рішення по суті вимог.
53.            Велика Палата погоджується з тим, що за вимогами диспозиції частини четвертої статті 240 КАС України особа має право на звернення до суду, проте такі дії можливі лише в межах строку звернення до суду з позовом, а в разі його пропуску суд повинен вирішити питання про його поновлення за загальним правилом. Тобто такі твердження не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. 
54.            За загальним правилом, якщо особа не подала позов у строки, встановлені законом, і відсутні будь-які причини, що об`єктивно завадили їй у цьому, то така особа вправі очікувати реакції суду у виді рішення про повернення позовної заяви чи залишення позовної заяви без розгляду або рішення про відмову у відкритті провадження. У такому разі право на захист порушеного права вважатиметься реалізованим, а в основі реалізації такого права почасти буде поведінка (дії) самої особи, яка непрямо (за мовчазної згоди) схвалила, визнала чи примирилася з діями протилежної сторони.
55.            Однак якщо є обставини, які завадили вчасно звернутися до суду з об`єктивних причин, то закон дозволяє продовжити чи поновити такий строк. 
56.            Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, щодо покликання ОСОБА_1 на таку обставину як оскарження в «окремому» провадженні рішення ВККС від 17 січня 2024 року № 18/ко-24, яке було закрито згідно з ухвалою КАС ВС від 05 червня 2024 року, залишеною без змін постановою Великої Палати від 31 жовтня 2024 року, та, у цьому зв`язку, - на «мінливу» судову практику, то оскарження (окремо) згадуваного рішення ВККС (справа № 990/69/24) не вплинуло на дотримання строку на звернення до суду з позовом про оскарження рішення ВРП від 30 квітня 2024 року № 1313/0/15-24 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Білозерського районного суду Херсонської області на підставі підпункту 4 пункту 16- 1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України» ані у провадженні у справі № 990/197/24, ані у провадженні у справі № 990/244/25.
57.            Щодо доводів позивачки про те, що позов, з яким вона звернулася, об`єднавши вимоги до ВККС та ВРП, був поданий без пропуску строків у зв`язку з мінливою практикою Верховного Суду, а саме відсутністю єдиного підходу до розгляду справ суддів, пов`язаних з проходженням кваліфікаційного оцінювання у воєнний час та єдиної думки щодо тлумачення положення статей 88 та 101 Закону №1402-VIIIпід час дії воєнного стану, то вони не мають жодного значення для розгляду цієї справи, адже ці доводи могли бути предметом перевірки судом під час розгляду справи № 990/69/24 в апеляційному порядку. Суд не може оцінювати обґрунтованість судового рішення, постановленого в іншій справі, під час розгляду цієї справи.
58.            Таким чином, у справі, що переглядається, беручи до уваги дату прийняття спірного рішення ВРП (30 квітня 2024 року), дату первинного звернення позивачки з позовом (травень 2024 року), дату повторного звернення до Верховного Суду з адміністративним позовом (26 травня 2025 року) доводи сторони позивачки щодо обставин, які стали підставою для залишення первинної позовної заяви без розгляду, Велика Палата погоджується з висновком КАС ВС про повернення позовної заяви, оскільки наявність поважних причин для поновлення позивачці строку звернення до суду з позовом у справі не підтвердилась.
59.            Інші доводи апелянта зводяться до власного тлумачення норм процесуального права. Ці міркування і твердження не спростовують правильності висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладених в оскаржуваному рішенні.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
60.            Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
61.            За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
62.            Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм процесуального права, то апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись статтями 266, 308, 311, 315, 316, 322, 325 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА :
1.            Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2.            Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08 липня 2025 року у справі № 990/244/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.
     Суддя-доповідач                                                                        О. А. Губська 
Судді: | О. О. Банасько           О. В. Білоконь            О. Л. Булейко           І. А. Воробйова           А. А. Ємець           В. В. Король      О. В. Кривенда | | М. В. Мазур       К. М. Пільков      С. О. Погрібний      Т. Г. Стрелець      І. В. Ткач      В. Ю. Уркевич      Н. В. Шевцова