КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Унікальний номер справи № 940/293/24                                   Головуючий у суді першої інстанції - Косович Т.П.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/14741/2025                Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
13 листопада 2025 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач    Нежура В.А.,
судді                         Верланов С.М., Невідома Т.О., 
секретар                   Цуран С.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 10 липня 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У березні 2024 року ОСОБА_1  та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ПрАТ «Страхова група «ТАС» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 02.05.2023 близько 22 год. 30 хв. водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки TeslaModel S, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині пр. Миколи Бажана зі сторони станції метро «Вирлиця» в напрямку станції метро «Харківська» у м. Києві навпроти будинку № 3В, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перетинав проїзну частину в невстановленому для руху пішоходів місці. В результаті ДТП пішохід отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, черепно-мозкової гематоми, забою головного мозку та був госпіталізований до ЛШМД м. Києва, де ІНФОРМАЦІЯ_2 помер під час стаціонарного лікування.
За фактом ДТП слідчим управлінням Головним управлінням Національної поліції в місті Києві матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023100000000528. 30.06.2023 зазначене провадження було закрите відповідною постановою старшого слідчого в ОВС відділу розслідувань злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП у місті Києві у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення.
Згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 213806468, станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки TeslaModel S, реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована у відповідача.
Оскільки ОСОБА_5 є батьком померлого ОСОБА_4 та на день смерті потерпілого мав право на одержання від нього утримання, то у зв`язку зі смертю сина він має право на підставі ст. 1200 Цивільного кодексу України та п. 27.2 ст. 27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004 на відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого (по втраті годувальника), розмір якої не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Крім того, за час перебування потерпілого ОСОБА_4 у відділенні політравми Київської міської лікарні швидкої медичної допомоги в період з 02.05.2023 по 07.05.2023 позивачка ОСОБА_1 , будучи матір`ю потерпілого, витратила на лікування сина 20861,28 грн, на які має право на відшкодування відповідно до п. 24.1 ст. 24 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004.
13.10.2023 представник ОСОБА_5 та ОСОБА_1 повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування, зокрема просив відшкодувати 26800 грн моральної шкоди, належної батькові потерпілого, 26800 грн моральної шкоди, належної матері потерпілого, 241200 грн в рахунок відшкодування шкоди, пов`язаної із втратою годувальника, належної батькові потерпілого, та 20591,28 грн. витрат на лікування потерпілого.
01.12.2023 відповідачем прийнято рішення про виплату ОСОБА_5 та ОСОБА_1 страхового відшкодування в частині відшкодування моральної шкоди (по 26800 грн кожному), в іншій частині відмовлено за недоведеністю.
Посилаючись на викладене, позивачі просили суд стягнути з ПрАТ «Страхова група «ТАС» на її користь 241 000 гривень страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника, та 20 861,28 гривень страхового відшкодування витрат на лікування потерпілого.
Під час розгляду справи у суді першої інстанції,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 помер.
Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 28 травня 2025 року ОСОБА_1 залучено до участі в якості правонаступника позивача ОСОБА_5 .
Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 10 липня 2025 року позов задоволено. 
Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС`на користь ОСОБА_6 - 241000 гривень страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника, та 20861 гривню 28 копійок страхового відшкодування витрат на лікування потерпілого.
Не погодившись з таким рішенням суду, відповідач ПрАТ «Страхова група «ТАС`подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом матеріальних норм права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким частково відмовити у задоволені позовних вимог. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що законом не передбачене право членів сім`ї на отримання страхового відшкодування шкоди, завданої здоров`ю потерпілого. 
Вказує, що суд безпідставно ухвалив рішення про стягнення відшкодування у зв`язку із втратою годувальника, оскільки позивачка не надала страховикові документів на підтвердження того, що батьки потерпілого в ДТП були у нього на утриманні, а також того, що вони мали право на таке утримання.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат ЛабикР.Р. проти задоволення апеляційної скарги заперечив. Вказує, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Встановлено, що  02.05.2023 близько 22 год. 30 хв. водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки TeslaModel S, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині пр. Миколи Бажана зі сторони станції метро «Вирлиця» в напрямку станції метро «Харківська» у м. Києві навпроти будинку № 3В, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перетинав проїзну частину в невстановленому для руху пішоходів місці.
В результаті ДТП пішохід отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, черепно-мозкової гематоми, забою головного мозку та був госпіталізований до ЛШМД м. Києва, де ІНФОРМАЦІЯ_2 помер під час стаціонарного лікування, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 13.05.2023 (а.с. 44) та копією довідки про причину смерті № 020-1160 від 09.05.2023 (а.с. 45).
За фактом ДТП слідчим управлінням Головним управлінням Національної поліції в місті Києві матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023100000000528.
30.06.2023 постановою старшого слідчого в ОВС відділу розслідувань злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП у місті Києві кримінальне провадження № 12023100000000528 від 03.05.2023 закрите у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с. 33-43).
ОСОБА_5 та ОСОБА_1 є батьками померлого потерпілого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зареєстровані разом з ним за однією адресою, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 07.12.1980 року (а.с. 47), копією паспорта ОСОБА_1 НОМЕР_4 від 14.11.1995 (а.с. 48-50), копією паспорта ОСОБА_5 НОМЕР_5 від 25.10.1995 (а.с. 52-54) та копією довідки Денихівськогостаростинського округу виконавчого комітету Тетіївської міської ради № 112 від 14.08.2023 (а.с. 62).
ОСОБА_5 відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення» на момент ДТП досяг пенсійного віку та з 01 серпня 2009 року йому встановлено 3 групу інвалідності (копія пенсійного посвідчення серії НОМЕР_6 від 25.11.2009- а.с. 56, копія довідки до акта огляду МСЕК серії КИО-1 № 322622 від 08.09.2009 -а.с. 61).
Згідно копії довідки Головного управління ПФУ у Київській області № 1000-0501-8/158326 від 19.10.2023, станом на 2023 рік останній отримував пенсію по інвалідності в розмірі 2760 грн. щомісячно (а.с. 63).
Відповідно інформації КП «КНП «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради № 138 від 04.03.2024 року та копії виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, ОСОБА_5 з 2018 року перебував під наглядом сімейного лікаря Дегнихівської АЗПСМ з хворобами: цукровий діабет, тип 2, важкий перебіг, IXC, атеросклеротичний кардіосклероз, СН II ст., лікувався за призначеними схемами постійно (а.с. 57, 59-60).
Відповідно копії акту обстеження житлово-побутових умов від 08.09.2023, до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 допомагав батьку-інваліду у веденні господарства, робив ремонт в будинку, купував ліки, продукти та побутову техніку, тобто своїми діями піклувався про свого непрацездатного батька (а.с. 58).
Із пояснень позивачки ОСОБА_1 , свідка ОСОБА_7 та пояснення потерпілого в кримінальному провадженні ОСОБА_8 , наданого в рамках досудового розслідування (копія постанови про закриття кримінального провадження), вбачається, що померлий ОСОБА_4 працював в м. Києві на будівництві, хронічними захворюваннями не хворів, вад здоров`я не мав, допомагав та матеріально утримував своїх батьків.
Після ДТП в період з 02.05.2023 по 07.05.2023 потерпілий ОСОБА_4 перебував на лікуванні у відділенні реанімації відділення політравми Київської міської лікарні швидкої медичної допомоги з діагнозом: ЗЧМТ, забій головного мозку, травматичний субарахноїдальний крововилив, перелом кісток лицьового черепа, гемосинус з обох сторін, набряк головного мозку, перелом дужки С1 хребця, ЗТГК, перелом II-VII ребер праворуч, забій обох легень, правобічний гемопневмоторакс, перелом правої ключиці, підшкірна емфізема грудної клітки справа, перелом діафіза III-ї пястної кістки правої кисті, гостра серцево-судинна недостатність, гостра дихальна недостатність. Проводилась штучна вентиляція легень, 07.05.2023 року його стан погіршився та о 22.10 год. констатована біологічна смерть, що підтверджується копією виписки № 7382 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 02.11.2023 (а.с. 64-65).
Відповідно до копії довідки Київської міської лікарні швидкої медичної допомоги № 1008/1 від 02.11.2023, хворому ОСОБА_4 за власні кошти були придбані медикаменти та предмети догляду згідно з переліком (а.с. 66), які ОСОБА_1 придбала на загальну суму 20861,28 грн, що підтверджується відповідними фіскальними чеками (а.с. 67-75).
Згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 213806468, станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки TeslaModel S, реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована у відповідача ПАТ «Страхова група «ТАС», що підтверджується витягом з Централізованої бази даних МТСБУ (а.с. 76).
13.10.2023 представник ОСОБА_5 та ОСОБА_1 повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування, зокрема просив відшкодувати 26800 грн моральної шкоди ОСОБА_5 , 26800 грн моральної шкоди ОСОБА_1 , 241200 грн в рахунок відшкодування шкоди, пов`язаної із втратою годувальника, належної ОСОБА_5 , та 20591,28 грн витрат ОСОБА_1 на лікування потерпілого (а.с. 77-81).
01.12.2023 відповідачем прийнято рішення про виплату ОСОБА_5 та ОСОБА_1 страхового відшкодування в частині відшкодування моральної шкоди (по 26800 грн кожному), в іншій частині відмовлено (а.с. 87, 88).
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За правилом частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно із частинами 1, 2, 5 статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
Відповідно до статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон №1961-IV), обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до ст. 6 Закону №1961-IV, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону №1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
У пункті 27.1. зазначено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.
Пунктом 27.2 статті 27 Закону №1961-IV передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Зазначена норма права за способом викладення змісту є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.
У ч. 1 та 3 ст. 1200 ЦК України зазначено, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується , зокрема, чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно. Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів.
Відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами.
Відповідно до статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Зазначена стаття СК України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи.
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19) під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.
При цьому, відповідно до статті 1200 ЦК України право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які не тільки були на утриманні померлого, а й особи, які мали на день смерті право на одержання від нього утримання.
Наведене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 13березня 2019 року у справі №643/207/16-ц (провадження №61-33638св18); від 06 травня 2020 року у справі №742/554/19-ц (провадження №61-20355св19); від 07 жовтня 2020 року у справі №742/637/19-ц (провадження №61-320св20). Також такі висновки зроблено колегією суддів Верховного Суду від 08.09.2021року по справі № 577/1316/20ц (провадження № 61-7108св21).
Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.
Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З досліджених доказів у їх сукупності судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_5 проживав спільно із померлим сином ОСОБА_4 в одному будинку, станом на дату ДТП був особою пенсійного віку, особою з інвалідністю, мав хронічні хвороби та потребував постійного лікування, в зв`язку з чим мав на день смерті сина право на одержання від нього утримання. 
Крім цього, померлий ОСОБА_4 працював неофіційно та мав змогу утримувати свого непрацездатного батька, при цьому допомагав йому у веденні господарства, робив ремонти в будинку, купував ліки, продукти та побутову техніку, що свідчить не лише про право ОСОБА_5 на утримання від померлого сина, а й про фактичне перебування на його утриманні на час дорожньо-транспортної пригоди, а тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що, відповідно до статей 1187, 1200 ЦК України та статей 6, 27 Закону №1961-IV,останній мав право на відшкодування страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника, яке підлягає стягненню на користь його правонаступниціОСОБА_6 .
На день настання страхового випадку статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено у 2023 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 6700,00 грн.
Отже, мінімально гарантований розмір страхового відшкодування, пов`язаного із втратою ОСОБА_5 годувальника становить 241 200 грн (6700,00х36=241200,00 грн), з яких стягненню підлягає 241000 грн, як заявлено в позовних вимогах та не суперечить положенням постанови Правління Національного банку України від 30 травня 2022 року №109 «Про розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідача про те, що ОСОБА_5 як батько не мав права на утримання від загиблого в ДТП ОСОБА_4 , оскільки його пенсія у розмірі 2760 грн перевищувала прожитковий мінімум, встановлений на 2023 рік у розмірі 2093,00 грн, оскільки, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19), отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги, в той час як було доведено право ОСОБА_5 на утримання від померлого сина та фактичне перебування на його утриманні на час дорожньо-транспортної пригоди.
Крім того, відповідно до п. 24.1 ст. 24 Закону №1961-IV, у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.
Встановлено, що позивачка понесла витрати на лікування потерпілого ОСОБА_4 на загальну суму 20 861,28 грн, що включає в себе придбання медикаментів та предметів догляду в медичному закладі, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що такі витрати підлягають відшкодуванню.
Доводи відповідача про те, що право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, не входить до складу спадщини, оскільки нерозривно пов`язане з особою спадкодавця, є безпідставними, оскільки встановлено, що потерпілий помер внаслідок ДТП у лікарні, не приходячи до тями, при цьому, його батьки понесли витрати на його лікування і ці витрати підтверджені наявними у матеріалах справи доказами.
При цьому, колегія суддів також відхиляє посилання апелянта на те, що позивачка ОСОБА_1 не є правонаступницею батька потерпілого - ОСОБА_5 щодо виплати страхового відшкодування, а це право пов`язане безпосередньо із особою спадкодавця, оскільки у даній справі страховик добровільно сплатив батькам потерпілого страхове відшкодування у вигляді моральної шкоди, а предметом судового спору є стягнення невиплаченого страхового відшкодування шкоди,заподіяної смертю потерпілого (по втраті годувальника) та фактично понесених витрат на лікування.
Отже, доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні  відсутні.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргуПриватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» залишити без задоволення.
Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 10 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст складено 21 листопада 2025 року.
 
Суддя-доповідач                                                                         В.А. Нежура
 
Судді                                                                                               С.М. Верланов
 
Т.О. Невідома