УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №273/2251/22 Головуючий у 1-й інст. Помогаєв А. В. 
Категорія 76 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого         Павицької Т.М.,
суддів                 Борисюка Р.М., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання        Трикиши Ю.О.,        

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №273/2251/22 за  позовом  ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Форест Полісся-10» про визнання незаконним наказу про звільнення в частині формулювання причин звільнення, стягнення розрахунку при звільненні, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника товариства з обмеженою відповідальністю «Форест Полісся-10» – Сачка Андрія Вікторовича на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17 квітня 2025 року, додаткове рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23 квітня 2025 року, додаткове рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24  квітня 2025 року, ухвалені під головуванням судді Помагаєва А.В. в м. Звягелі, 
в с т а н о в и в :
 
       У  грудні 2022 року ОСОБА_1  звернулася до суду з даним позовом у якому просила визнати незаконним наказ ТОВ «Форест Полісся -10» від 15.11.2022 №27а, про звільнення з роботи  ОСОБА_1  в частині формулювання причин звільнення, а саме за п. 4 ст. 40 КЗпП України, змінити формулювання причин звільнення, зазначивши причину звільнення «за власним, бажанням згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України»; стягнути з ТОВ «Форест Полісся -10» на користь  ОСОБА_1   розрахунок при звільненні у розмірі  33894, 04 грн.;  стягнути з ТОВ «Форест Полісся -10» на користь  ОСОБА_1  середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 3924,00 грн.; стягнути з ТОВ «Форест Полісся - 10» на користь  ОСОБА_1  50000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що 06.08.2010 вона була прийнята на посаду продавця-касира у ТОВ «Форест Полісся-10»,  згідно наказу № 7 від 06.08.2010. В подальшому, згідно наказу від 01.06.2012 її було переведено на посаду товарознавця.  31 жовтня 2022 року ОСОБА_1  подала заяву про звільнення за власним бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Вказувала, що з 07.11.2022 директор ТОВ «Форест Полісся - 10»  ОСОБА_2  не допускала її до виконання своїх посадових обов`язків, передбачених трудовим договором та посадовою інструкцією, повідомивши, що на її місце вже прийнятий інший працівник. 21 листопада 2022 року позивач засобами поштового зв`язку направила лист ще раз зазначивши про звільнення за власним бажанням з вимогою провести розрахунок, зазначивши про недопуск її з 07.11.2022 до роботи. Даний лист було вручено 22.11.2022, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення. Наказом №27а від 15.11.2022 позивача було звільнено згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул. У день звільнення з наказом про звільнення її ознайомлено не було, розрахунок при звільненні не проведено, не було оформлено трудову книжку. З наказом про звільнення вона ознайомилася 02.12.2022. Заборгованість відповідача при звільненні склала 42104,40 грн. (без утримання податку та військового збору), з яких:   6700 грн. - заробітна плата за жовтень 2022 року; 33500 грн - заробітна плата за листопад 2022 року;  32054,40 грн - компенсація за 144 дні невикористаних відпусток. Також просила стягнути  середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 22.11.2022 по 03.10.2024 в сумі 148 696,46 грн. 
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним наказ ТОВ «Форест Полісся -10» від 15.11.2022 №27а про звільнення ОСОБА_1 , в частині формулювання причин звільнення, а саме змінено формулювання, зазначивши причину звільнення: «за власним, бажанням згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України». Стягнуто з ТОВ «Форест Полісся -10» на користь ОСОБА_1 заборгованість за розрахунком при звільненні в сумі 34508,44 грн. Стягнуто з ТОВ «Форест Полісся -10» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 40200,00 грн. Стягнуто з ТОВ «Форест Полісся -10» на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в сумі 15000,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ТОВ «Форест Полісся -10» на користь ОСОБА_1 відшкодування витрат зі сплати судового збору в сумі 992, 40 грн. Стягнуто з ТОВ «Форест Полісся -10» на користь держави судовий збір в сумі 1736,70 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1736, 70 грн.
Додатковим рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23 квітня 2025 року заяву представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Форест Полісся -10» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн.
Додатковим рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24 квітня 2025 року заяву представника ТОВ «Форест Полісся -10» - Сачка А.В. залишено без задоволення.
Не погодившись із судовими рішеннями, представник ТОВ  «Форест Полісся -10»  - Сачок А.В. подав апеляційні скарги, в яких просить скасувати рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17.04.2025 року та ухвалити нове рішення, яким в позовних вимогах ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. Стягнути судові витрати (в т.ч. витрати на правничу допомогу). Скасувати додаткове рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23.04.2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 в повному обсязі. Скасувати додаткове рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24.04.2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву представника відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу з ОСОБА_1 пропорційно задоволеним позовним вимогам в суді першої інстанції. На обґрунтування доводів апеляційних скарг, зазначає, що ОСОБА_1 з 06.08.2010 року працювала на посаді продавця-касира у ТОВ «Форест Полісся-10» згідно наказу №7 від 06.08.2010 року. 30.08.2022 року було призначено генеральним директором Товариства - ОСОБА_2 . До 30.08.2022 року директором Товариства був ОСОБА_4 . В жовтні місяці було повідомлено бухгалтера, продавців-касирів про проведення інвентаризації матеріальних цінностей в магазинах за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Знаючи, що по магазинах існує велика недостача, від продавця-касира ОСОБА_1 31.10.2022 року надійшла заява про звільнення за власним бажанням за ч.1 ст. 38 КЗпП України (така ж заява надійшла і від іншого продавця-касира ОСОБА_5 – 31.10.2022 року. 08.11.2022 року бухгалтер ОСОБА_6 прийшла на Товариство та принесла заяву про звільнення за власним бажанням. Дата заяви була зазначена 18.10.2022, однак таку заяву принесла лише 08.11.2022 року. Директором було зазначено, що позивачка повинна відпрацювати 2 тижні, а тому буде звільнена - 21.11.2022 року. Директором прийнята заява та повідомлено, про те, що відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У paзi, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місцe проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в iншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом ciм`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з iншиx поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Тобто, останній робочий день - 14.11.2022 року. Починаючи з 01.11.2022 по 15.11.2022 позивач не вийшла на робоче місце. Відповідні акти про відсутні працівника на робочому місці додано до позовної заяви. Не заслуговує уваги, позиція позивачки, що директор не допустив її до робочого місця 06.11.2022 року, повідомивши, що на її робоче місце є інший працівник. Так як, відповідно до направлення на працевлаштування з Барановської районної філії Житомирського обласного центру зайнятості лише з 23.11.2022 року директором ТОВ «Форес Полісся-10» було повідомлено про вакантну посаду продавець-консультант. Як виявилось, продавець-касир ОСОБА_5 та ОСОБА_1 а також бухгалтер ОСОБА_6 не відпрацювавши два тижні, не вийшли на робоче місце, а також з собою забрали трудові книжки (які знаходились/зберігались у бухгалтера в кабінеті). Відповідно, позивачка долучає копію трудової книжки до позовної заяви. В телефонному режимі ОСОБА_1 відмовилась від надання пояснень та повідомлення причин невиходу на робоче місце. Згодом, позивачці, було повідомлено, про те, що 15.11.2022 року її звільнено за п.4 ст. 40 КЗпП України, за прогул. Також, було повідомлено, що позивачка має можливість прийти до офісу ТОВ «Форест Полісся-10» отримати наказ про звільнення, розрахунок при звільненні та принести трудову книжку, де директором буде зроблено відповідний запис. 21.11.2022 року позивачка надіслала заяву про звільнення за власним бажанням повторно, однак, вже з 15.11.2022 року була звільнена за прогул. Мета такої заяви– уникнення відповідальності за прогули. 02.12.2022 року, ОСОБА_1 з`явилась до директора ТОВ «Форест Полісся-10» де отримала заробітну плату за листопад місяць 2022 року та відмовилась надати пояснення щодо причин відсутності на робочому місці, відмовилась надати трудову книжку для здійснення запису, а також відмовилась про отримання трудової книжки з відповідним записом (нової), про це відповідно складено акти №44 та №45. Також, позивачка відмовилась надати пояснення щодо нестач встановлених за результатами інвентаризації. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. 02.12.2022 року позивачкою отримано кошти (розрахунок при звільненні). А тому порушень ст.116 КЗпП зі сторони роботодавця не відбувалось. Щодо звільнення за прогул, роботодавцем також дотримано процедури, складено відповідні акти комісійні, запропоновано працівнику надати відповідні пояснення (відмовилась). Крім того, позивачка сама підтверджує, що без поважних причин не вийшла на робоче місце, починаючи з 01.11.2022 року і з`явилась лише 02.12.2022 року за розрахунком. В заяві про звільнення за власним бажанням, поданої 31.10.2022 року просила звільнити з 31.10.2022 року без жодних причин поважності та можливості без відпрацювання 2-х тижнів. Нова трудова книжка з відповідним записом зберігається у Товаристві і за бажанням, позивачка моє можливість прийти, у будь-який зручний час, та отримати її (запис зроблено 15.11.2022 року). Щодо суми заборгованості розрахунку при звільненні заборгованість перед позивачкою відсутня. 02.12.2022 року позивачка отримала заробітну плату відповідно до відомості. ОСОБА_1 постійно наголошувалось, і свідки про це зазначали, що розрахунок при звільненні не проводився і заробітна плата за жовтень та листопад 2022 року не виплачувалась. Висновком судової почеркознавчої експертизи підтверджено, що підпис у відомостях на виплату готівки виконаний позивачкою ОСОБА_7 . Тобто, позивачка знаючи про те, що отримала заробітну плату і розрахунок при звільненні, вводила суд в оману. Суд першої інстанції обґрунтовуючи підстави для задоволення позовної вимоги про визнання незаконним наказ ТОВ «Форест Полісся -10» від 15.11.2022 №27а про звільнення ОСОБА_1 , в частині формулювання причин звільнення, а саме змінити формулювання, зазначивши причину звільнення: «за власним, бажанням згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України», зазначає «Разом з тим, показаннями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 підтверджується, що ОСОБА_1 працювала згідно встановленого на підприємстві відповідача графіку до 06.11.2022, коли була попереджена про припинення роботи з наступного дня. Після цього керівник ТОВ «Форест Полісся - 10» - ОСОБА_2 не допускала ОСОБА_1 до роботи. Показання свідків щодо обставин припинення роботи ОСОБА_1 є чіткими та послідовними, не містять суперечностей і не викликають сумнівів у їх правдивості. Таким чином, показаннями свідків доведено факт виконання позивачем трудових обов`язків з 01 по 06 листопада 2022 року (заява подана 31.10.2022 року про звільнення з 31.10.2022 року) і навіть, якщо суд приймає до уваги покази свідків і позицію позивачки, що остання нібито працювала до 06.11.2022 року, то з 07.11.2022 по 15.11.2022 ОСОБА_1 не виходила на робоче місце без відповідних підстав, що є прогулом. Факт припинення роботи визнається позивачем, але вона заперечує проти оцінки його як прогулу. Крім того, будь-яких доказів перебування на робочому місці, виконання своїх обов`язків касира консультанта в період з 01.11.2022 року по 06.11.2022 року позивачкою не надано. Тобто, суд першої інстанції будує свою позицію на показаннях свідків, які також подали заяви та не вийшли на робочі місця та допустили прогул. Більш того, до кожного зі свідків подано позов про стягнення недостачі матеріальних цінностей по магазину. Щодо додаткового рішення суду першої інстанції від 23 квітня 2025 року, то представник зазначає, що заява представника позивача не приймалась до розгляду та не призначалось судове засідання по розгляду заяви про стягнення витрат на правничу допомогу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Суд першої інстанції не дотримався вимог ЦПК України під час ухвалення додаткового судового рішення. Щодо додаткового рішення суду першої інстанції від 24.04.2025, то представник ТОВ «Форест Полісся - 10» - Сачок А.В. вказує, що 23.04.2025 року ним було подано заяву про стягнення витрат на правничу допомогу на користь відповідача. Відповідна заява обґрунтована частковим задоволення позовних вимог позивача. 24.04.2025 року суд першої інстанції розглянув заяву та відмовив у її задоволенні аргументуючи своє рішення тим, що «часткове задоволення позовних вимог не впливає на загальну оцінку судом сукупності вчинених відповідачем протиправних дій, які стали підставами позову в даній справі. Відмова, аргументована в супереч ст. 141 ЦПК України. Більш того, заява представника відповідача не приймалась до розгляду та не призначалось судове засідання по розгляду заяви про стягнення витрат на правничу допомогу. Заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу від позивача не надходило.
У відзивах на апеляційні скарги представник ОСОБА_1 – ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу ТОВ «Форест Полісся-10» на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17.04.2025 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Апеляційні скарги ТОВ «Форест Полісся-10» на додаткове рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23.04.2025 та на додаткове рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24.04.2025 залишити без задоволення, а рішення ухвалені судом першої інстанції без змін. Стягнути з ТОВ «Форест Полісся-10» на користь ОСОБА_1 10000,00 грн витрат на правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції. Вказує, що доводи апелянта є повністю неспроможними та жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції. Так, роботодавець не вправі самостійно змінювати визначену працівником причину звільнення з роботи. В даному випадку зі сторони роботодавця наявні очевидні порушення законодавства про працю та грубі порушення трудових прав працівника. Показання свідків щодо обставин припинення роботи ОСОБА_1 є чіткими та послідовними, не містять суперечностей і не викликають сумнівів у їх правдивості. Факт припинення роботи визнається позивачем, але вона заперечує проти оцінки його як прогулу. На думку суду, така позиція позивача є обґрунтованою, оскільки відсутність працівника на робочому місці внаслідок рішення безпосереднього керівника про припинення роботи є поважною причиною такої відсутності. Разом з тим, складання керівником підприємства актів про відсутність працівника на робочому місці, що підтверджено присутніми свідками, не є доказом прогулу, тобто факту відсутності працівника без поважної причини. Оцінюючи сукупність встановлених обставин, суд дійшов висновку про наявність особистого конфлікту між позивачем та ОСОБА_2 , який призвів до припинення трудових відносин між відповідачем та позивачем у протиправний спосіб. Наказ про звільнення №27а від 15.11.2022 є незаконним в частині формулювання причин звільнення за п.4 ст. 40 КЗпП України як за прогул, оскільки жодних прогулів за роки роботи позивачка не вчиняла, сумлінно працювала 12 років, звільненню передувала саме її заява про звільнення за власним бажанням подана 31.10.2022. В наказі не зазначено день прогулу та його час, а також те, якими доказами це підтверджується. Згідно наказу підставою звільнення зазначено «заява ОСОБА_1 », що вже саме по собі виключає звільнення за прогул. Відтак з 07 листопада роботодавець не допустив позивачку до роботу, в магазині були змінені замки, на робочому місці ОСОБА_1 працював інший працівник, що підтверджено показанням свідків. Звільненню за прогул має передувати дисциплінарне стягнення. Жодних рекомендованих листів на адресу позивачки щодо надання пояснень, тощо не надходило. Трудову книжку роботодавцем оформлено не було, натомість відповідач виписав нову трудову книжку, копію якої долучив до відзиву. Крім того, до відзиву відповідачем було долучено акти щодо прогулу підписані особами, які не були працівниками підприємства по іншому працівнику ОСОБА_9 , а не відносно позивачки. Голослівними є доводи сторони відповідача про недостачу, що спростовується актом про результати документальної позапланової перевірки ТОВ «Форест Полісся-10» від 28.10.2022 № 8892/06-30-07012/36575849 Головного управління ДПС у Житомирській області. За результатами проведеної інвентаризації станом на 17.10.2022 року лишків та нестач за результатами проведеної інвентаризації не встановлено, про що складено відповідний акт інвентаризації матеріальних цінностей від 21.10.2022 року. Таким чином, з даного акту вбачається, що під час проведення документальної перевірки на виконання вимог контролюючого органу було проведено інвентаризацію ТОВ «Форест Полісся-10» станом на 17.10.2022, про що складено акт інвентаризації матеріальних цінностей від 21.10.2022 року та підписано акт документальної позапланової перевірки від 28.10.2022 та встановлено що за результатами проведеної інвентаризації станом на 17.10.2022 року лишків та нестач не встановлено. При цьому керівником підприємства була ОСОБА_10 , а отже доводи про допущену недостачу є вигаданими, оскільки податковою перевіркою чітко встановлено відсутність нестач. визначальними факторами для вирішення питання про законність звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності. По-друге, суд першої інстанції дійшов вірних висновків щодо стягнення з відповідача розрахунку при звільненні. ОСОБА_1 за 12 років роботи з 06.08.2010 (дата прийняття на роботу) по 15.11.2022 (дата звільнення) 6 шість років не була у відпустці, що становить 144 дні (24*6). Оскільки відповідачем не представлено суду доказів надання ОСОБА_1 відпусток або виплати компенсації за них, а також не спростовано складений позивачем розрахунок, суд першої інстанції правомірно визнає обґрунтованими вимоги позовної заяви у частині стягнення компенсації за невикористані відпустки тривалістю 144 дні в сумі 32054,40 грн. Згідно попереднього, орієнтовного розрахунку судових витрат, сума витрат які позивач понесла та планує понести у зв`язку з розглядом справи складає орієнтовно 10 000,00 грн. Докази будуть подані на протязі 5 днів. Апеляційні скарги на додаткові рішення є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Щодо додаткового рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23.04.2025. Так, вказаним рішення стягнуто на користь позивачки витрати на правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн. Вважає, що даним додатковим рішенням суд першої інстанції жодних прав відповідача не порушив, оскільки до відшкодування було заявлено 15 100,00 грн., та судом фактично було зменшено заявлену суму майже в чотири рази. Справа розглядалась в судах з 2022 року, представник займала активну позицію, заявлялися клопотання, приймала участь у понад 6 судових засіданнях, як особисто, так і в режимі відеоконференції. Таким чином, доводами апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовуються. Щодо додаткового рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24.04.2025, яким відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу. Відповідач вказує, що 23.04.2025 представником була подана заява про стягнення витрат на правничу допомогу відповідача. Проте, слід звернути увагу, що така заява була подана з пропуском 5-ти денного строку, оскільки останнім днем для подання таких доказів було 22.04.2025, так як основне рішення по-суті спору було винесено 17.04.2025. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК, докази щодо розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Судом першої інстанції правомірно було зазначено, що згідно ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Судом встановлено, що спір виник внаслідок порушення відповідачем прав позивача. Часткове задоволення позовних вимог не впливає на загальну оцінку судом сукупності вчинених відповідачем протиправних дій, які стали підставами позову в даній справі. За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про покладення на відповідача понесених ним витрат на забезпечення професійної правничої допомоги. Якби Товариство прав працівника не порушило та діяло б в правовому полі, законно звільнило та виплатило розрахунок при звільненні, то у позивача не було б потреби звертатися до суду за захистом своїх прав. Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив та оцінив обставини справи. Вважає, що доводами апеляційних скарг на додаткові рішення щодо стягнення судових витрат жодним чином не спростовуються висновки суду першої інстанції.
Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційних скаргах, суд вважає, що апеляційні скарги представника ТОВ «Форест Полісся-10» – Сачка А.В. на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17 квітня 2025 року  та на додаткове рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23 квітня 2025 року не підлягають задоволенню. Апеляційна скарга представника ТОВ «Форест Полісся-10» – Сачка А.В. на додаткове рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24  квітня 2025 року підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 06.08.2010 року була прийнята на посаду продавця-касира у ТОВ «Форест Полісся-10», згідно наказу №7 від 06.08.2010 року.
В подальшому, згідно наказу від 01.06.2012 ОСОБА_1 була переведена на посаду товарознавця ТОВ «Форест Полісся-10».
       31 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до директора ТОВ «Форест Полісся - 10» із заявою про звільнення її з роботи за власним бажанням з 31.10.2022 року.   Заява містить резолюцію "Звільнити з 15.11.2022 року".
       Наказом генерального директора ТОВ «Форест Полісся - 10» №27а від 15.11.2022 ОСОБА_1 звільнено з посади товарознавця згідно ст. 40 п. 4 КЗпПУ з 15.11.2022. Підстава звільнення - заява ОСОБА_1 
21.11.2022 ОСОБА_1 звернулася до роботодавця з вимогою про розрахунок.
Заробітна плата ОСОБА_1 виплачена, що підтверджується відомостями на виплату готівки за жовтень 2022 року №Ф-00000011 від 31.10.2022 року в сумі 5393,50 грн та за листопад 2022 року №Ф-00000012 від 30.11.2022 року в сумі 895,96 грн.
За висновком судового експерта Рівненського науково-дослідного Експертно-криміналістичного центру МВС України № СЕ-19/118-24/13073-ПЧ від 31.01.2025 підписи у відомостях на виплату готівки за жовтень та листопад 2022 року виконані ОСОБА_1 .
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19).
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20).
Дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. 
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. 
Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Підставою розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, є, зокрема, ініціатива працівника (частина 1 статті 38 КЗпП України).
Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
       Умовою розірвання трудового договору з ініціативи працівника згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України є власне бажання працівника, зумовлене неможливістю продовжувати роботу з підстав особистих його обставин. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 31 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до директора ТОВ «Форест Полісся - 10» із заявою про звільнення її з роботи за власним бажанням з 31.10.2022 року. Заява містить резолюцію "Звільнити з 15.11.2022 року".
       Водночас, наказом генерального директора ТОВ «Форест Полісся - 10» №27а від 15.11.2022  ОСОБА_1  звільнено з посади товарознавця згідно ст. 40 п. 4 КЗпПУ з 15.11.2022. Підстава звільнення - зазначено заяву  ОСОБА_1 . 
Згідно п.4 ст.40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Прогул це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.
       Обов`язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.
       Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункти 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
       Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
       Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша і третя статті 13 ЦПК України).
       За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 
       Заперечуючи проти позову відповідач посилався на те, що ОСОБА_1 не виходила на роботу з 02 по 15 листопада 2022 року, про що складено акти. 
       Натомість, акти про відсутність працівника на робочому місці за період з 07.11 по 15.11 2022 складені відносно продавця-касира ОСОБА_5 , а не відносно позивачки.
       Під час розгляду справи в суді першої інстанції свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 пояснили, що ОСОБА_1 працювала згідно встановленого на підприємстві графіку до 06.11.2022, коли була попереджена про припинення роботи з наступного дня. Після цього керівник ТОВ «Форест Полісся - 10» ОСОБА_2 не допускала ОСОБА_1 до роботи.
       Факт виконання позивачем трудових обов`язків по 06 листопада 2022 року, крім показів свідків підтверджується і відомістю на виплату готівки ОСОБА_1 за листопад 2022 року №Ф-00000012 від 30.11.2022 року в сумі 895,96 грн.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявність особистого конфлікту між позивачем та ОСОБА_2 як керівником товариства, призвів до припинення трудових відносин між відповідачем та позивачем у протиправний спосіб і це виключає вину ОСОБА_1 у не виході на роботу з 07 листопада 2022 року. 
Спірним  наказом   ОСОБА_1  звільнена з посади товарознавця згідно  п.4 ст.40 КЗпП України, але підстава звільнення зазначена заява   ОСОБА_1 . 
Тому суд першої інстанції вірно вказав, що зазначена у наказі правова підстава звільнення не відповідає фактичним обставинам, які встановлені у даній справі, та суперечить інформації у тексті наказу про заяву ОСОБА_1 як фактичну підставу звільнення.
Відповідно до частини 3 статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.
Враховуючи викладене, правильним є висновок суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги про зміну наказу №27а від 15.11.2022 в частині формулювання причин звільнення ОСОБА_1 .
Щодо вимог про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середньомісячного заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні.
Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. 
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. 
У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (стаття 117 КЗпП України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №  821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) вказано, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19)».
Позивач просила стягнути з відповідача заробітну плату згідно складеного нею розрахунку за жовтень 2022 року в сумі 6700 грн та за листопад 2022 року в сумі 3350 грн. 
Разом з тим, відповідач заперечував проти задоволення цієї вимоги, посилаючись на те, що заробітна плата ОСОБА_1 була виплачена, що підтверджується відомостями на виплату готівки за жовтень 2022 року №Ф-00000011 від 31.10.2022 року в сумі 5393,50 грн та за листопад 2022 року №Ф-00000012 від 30.11.2022 року в сумі 895,96 грн. 
Оскільки ОСОБА_1 заперечувала отримання коштів та підписання наданих відповідачем відомостей, судом першої інстанції за клопотанням представника позивача по справі була призначена судова почеркознавча експертиза.
Згідно висновку судового експерта Рівненського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № СЕ-19/118-24/13073-ПЧ від 31.01.2025 підписи у відомостях на виплату готівки за жовтень та листопад 2022 року виконані ОСОБА_1 .
Таким чином, є вірним посилання суду першої інстанції на те, що висновком судового експерта спростовуються заперечення ОСОБА_1 факту не отримання нею виплат від відповідача за спірний період.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що виплата відповідачем, ОСОБА_1 заробітної плати в сумі 895,96 грн по 06.11.2022 є неповним розміром заборгованості, оскільки останній день роботи ОСОБА_1 рахується 15.11.2022 року. 
Тому суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за листопад 2022 року у розмірі 2454,04 грн ( 6700, 00 :2 =3350, 00 грн - 895,96 грн).
Оскільки відповідачем ні суду першої інстанції, ні апеляційній інстанції не надано доказів про надання ОСОБА_1 щорічних відпусток або виплати компенсації за них, а також не спростовано складений позивачем розрахунок, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги у частині стягнення компенсації за невикористані відпустки тривалістю 144 дні в сумі 32054,40 грн. 
Середній заробіток за час затримки в розмірі 40 200, 00 грн визначений судом першої інстанції у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 року №100  та в межах шести місяців, як передбачено ст.117 КЗпП України. 
Щодо відшкодування моральної шкоди. 
Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли неправомірні дії завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду.
Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
У постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 в справі №487/6970/20 зазначено, що гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
У своїй постанові від 17 листопада 2023 року у справі №326/789/21 Верховний Суд вказав наступне: «У постанові Верховного Суду України від 25.04.2012 у справі №6-23цс12 зроблено висновок, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати».
Аналогічний правовий висновок викладений також у постанові Верховного Суду від 24 січня 2024 у справі №755/3443/21.
У постанові Об`єднаної Палати Касаційного Цивільного Суду Верховного Суду від 5 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 зазначено, що при визначенні грошової суми компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності й справедливості. В деяких випадках в законодавстві визначено мінімальний розмір моральної шкоди. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц). 
Враховуючи викладене, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, характер спірних правовідносин, вірно застосувавши норми права, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачкою доведено належними та допустимими доказами протиправну поведінку відповідача при звільненні ОСОБА_1 з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України та із затримкою розрахунку при звільненні.
Визначаючи розмір на відшкодування моральної шкоди 15 000,00 грн, суд першої інстанції врахував характер та тривалість порушеного права позивача і вважав, що така сума не є надмірною, її стягнення не призведе до істотного погіршення матеріального стану відповідача. 
Колегія суддів погоджується з таким розміром моральної шкоди, оскільки він відповідає вимогам розумності та справедливості.
Таким чином, суд першої інстанції зробив правильні висновки із встановлених обставин, а також правильно застосував чинні норми закону, які регулюють спірні правовідносини. 
Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права є безпідставними.
За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.
Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
       Щодо додаткового рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23 квітня 2025 року.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Додатковим рішенням від 23.04.2025 було стягнуто із ТОВ «Форест Полісся-10» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.
Представник ТОВ «Форест Полісся-10» - Сачок А.В. в апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив додаткове рішення без дотримання вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
Вбачається, що до позовної заяви ОСОБА_1 було долучено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат у зв`язку з розглядом справи у розмірі 15000,00 грн.
09 квітня 2025 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_3 до закінчення судових дебатів зробила заяву, що докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу будуть подані до суду протягом 5 - ти днів після ухвалення судового рішення.
Рішення суду першої інстанції ухвалено 17 квітня 2025 року.
22 квітня 2025 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_3 звернулася до суду першої інстанції із клопотанням про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15000,00 грн.
Враховуючи вищенаведене,  відповідна заява була подана у межах 5-денного строку після ухвалення судового рішення.
Відтак, посилання представника ТОВ «Форест Полісся-10» - Сачка А.В. в апеляційній скарзі на недотримання процесуальних строків є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.
На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником ОСОБА_1 – Мариніною М.О. подано суду копії: ордеру на надання правничої допомоги; договір про надання правової допомоги №46 від 25.11.2023; акт №1 приймання-передачі від 17.04.2025; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю; докази надіслання заяви відповідачу.
ТОВ «Форест-Полісся-10» заперечень щодо заяви до суду не надіслало (частина п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).
Колегія суддів враховує, що розмір витрат на правову допомогу 4000,00 грн, стягнутий судом першої інстанції, відповідає засадам цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, а тому додаткове рішення суду першої інстанції від 23.04.2025 підлягає залишенню без змін.
Щодо додаткового рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24 квітня 2025 року.
Вбачається, що 09 квітня 2025 року представник ТОВ «Форест Полісся-10»- Сачок А.В. до закінчення судових дебатів зробив заяву, що докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу будуть подані до суду протягом 5 - ти днів після ухвалення судового рішення.
22 квітня 2025 року представник ТОВ «Форест Полісся-10» - Сачок А.В. подав до суду першої інстанції заяву про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн.
На підтвердження понесених витрат, представником надано суду копії: договору про надання правничої допомоги від 05.10.2022; акт виконаних робіт від 22.04.2025; докази надсилання позивачу даної заяви.
Відмовляючи у стягненні витрат на правничу допомогу суд першої інстанції дійшов висновку, що часткове задоволення позовних вимог не впливає на загальну оцінку судом сукупності вчинених відповідачем протиправних дій, які стали підставами позову у даній справі.
Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
За правилами п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Вбачається, що рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17.04.2025 позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Відтак, відповідно до вимог п.3 ч.2 ст. 141 ЦПУ України, понесені сторонами витрати на правничу допомогу покладаються на обидві сторони у даній справі.
У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
У додатковій постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України. 
Крім того, згідно з пунктом пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає доводи заявника обґрунтованими, а тому є підстави для скасування додаткового рішення суду першої інстанції від 24.04.2025 та стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Форест Полісся - 10» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.
Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу, беручи до уваги часткове задоволення позову, відповідатиме критерію розумності їхнього розміру, та конкретним обставинам справи.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – ОСОБА_3 просить стягнути із ТОВ «Форест Полісся - 10» на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції.
На підтвердження заявлених витрат, представником ОСОБА_3 надано: ордер на надання правничої допомоги, виданий на підставі договору №46 від 25.112022, договір про надання правничої допомоги №46 від 25.11.2022; акт приймання-передачі юридичних послуг від 09.06.2025, згідно якого, надано наступні послуги: підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу - 4000,00 грн; підготовка та подання відзивів на апеляційні скарги – 3000,00 грн; участь адвоката в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції – 1500,00 грн, всього 8500,00 грн.
Беручи до уваги складність справи, принцип співмірності судових витрат, обсяг наданих адвокатом послуг в суді апеляційної інстанції (подання відзивів), колегія суддів приходить до висновку про те, що з  ТОВ «Форест Полісся - 10» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції в розмірі 5000,00 грн, що відповідатиме критеріям виправданості, розумності та справедливості.

Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції залишено без змін рішення суду першої інстанції, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Форест Полісся-10» – Сачка Андрія Вікторовича залишити без задоволення.
Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17 квітня 2025 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Форест Полісся-10» – Сачка Андрія Вікторовича залишити без задоволення.
Додаткове рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23 квітня 2025 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Форест Полісся-10» – Сачка Андрія Вікторовича задовольнити частково.
Додаткове рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Форест Полісся-10» 2000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Форест Полісся-10» на користь ОСОБА_1 5000, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Дата складення повного судового рішення 17 грудня 2025 року.

Головуючий 

Судді