ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/11024/25 Справа № 200/9102/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кудрявцева Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Пищиди М.М.
суддів – Ткаченко І.Ю., Свистунової О.В.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання окремих положень договору позики недійсними,-
В С Т А Н О В И Л А:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2019 позивач звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання окремих положень договору позики недійсними.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 24.01.2013 між ОСОБА_2 (позикодавцем) та ОСОБА_1 (позичальником) було укладено договір позики, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крюковою Т.В. та зареєстровано в реєстрі нотаріуса за № 654. 
Відповідно до п.1 цього Договору позикодавець передав у власність позичальникові до 01 червня 2013 року грошові кошти в розмірі 244 800 грн., які, виходячи з встановленого сторонами курсу 1USD = 8,16 грн., є еквівалентом 30 000 доларів США; позичальник зобов`язується повернути суму грошей у гривні еквіваленту 30 000 доларів США, виходячи з встановленого курсу продажу долара США комерційними банками м.Дніпропетровська на день платежу без нарахування процентів до 01 червня 2013 року. 
Відповідно до п.2 Договору, позичальник зобов`язується повернути позикодавцю одержані у позику грошові кошти у порядку та умовах, передбачених цим договором.
Відповідно до п.5 Договору, у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
Позивач зазначає, що п.5 Договору позики від 24.01.2013 в частині повернення зобов`язання сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення належить визнати недійсним з моменту укладення, оскільки відповідно до ст. 549, 625 ЦК України та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору позики від 24.01.2013, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , індексації не підлягає. 
Враховуючи зазначене, позивач просив суд визнати недійсним з моменту укладення п.5 Договору позики від 24.01.2013 (в частині повернення зобов`язання сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення), укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання окремих положень договору позики недійсними залишено без задоволення.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем пропущений строк позовної давності. 
Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.
Зазначає, що судом першої інстанції помилково застосовано строк позовної давності, оскільки право позивача було порушено з моменту стягнення з нього заборгованості за рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2016 року, ухваленим у справі № 201/12993/16-ц, тоді як до суду з даним позовом позивач звернувся у червні 2019 року. 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
24 січня 2013 року між ОСОБА_2 (позикодавцем) та ОСОБА_1 (позичальником) був укладений Договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В. та зареєстрований в реєстрі за №654. Відповідно до умов Договору, ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 строком на 01 червня 2013 року, а ОСОБА_1 прийняв у власність грошові кошти в розмірі 244 800,00 грн., виходячи із встановленого сторонами курсу НБУ – 8,16 грн., що еквівалентно 30 000,00 доларів США.
Відповідно до п.1 Договору позики від 24.01.2013, позикодавець передав у власність позичальникові до 01 червня 2013 року грошові кошти в розмірі 244 800 грн., які, виходячи з встановленого сторонами курсу 1USD = 8,16 грн., є еквівалентом 30 000 доларів США; позичальник зобов`язується повернути суму грошей у гривні еквіваленту 30 000 доларів США, виходячи з встановленого курсу продажу долара США комерційними банками м.Дніпропетровська на день платежу без нарахування процентів до 01 червня 2013 року.
У відповідності до п.2 Договору позики, позичальник зобов`язується повернути позикодавцю одержані у позику грошові кошти у порядку та умовах, передбачених цим договором.
Відповідно до п.5 Договору позики, у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми
У вересні 2016 року до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська ОСОБА_2 було подано позов про стягнення боргу, інфляційних втрат, трьох процентів річних, процентів від суми позики. Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 листопада 2016 року, ухваленим у справі № 201/12993/16-ц, яке вступило в законну силу 24.02.2017, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 24.01.2013 в розмірі 5000,00 грн., стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 24.01.2013 в розмірі 938 916,17 грн., з яких: 785 500,00 грн. сума основного боргу, 24 145,00 грн. сума 3% річних, 129 271,17 грн. проценти від суми позики.
Мотиви, якими керується апеляційний суд
Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
У пункті 2 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Згідно ч.2 ст.625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення", індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.
Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.
Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 1 березня 2017 року у справі № 6-284цс17 а також у постанові КЦС/ВС від 3 березня 2021 року у справі № 130/2604/18.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Встановлено, що 24 січня 2013 року між ОСОБА_2 (позикодавцем) та ОСОБА_1 (позичальником) був укладений Договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В. та зареєстрований в реєстрі за №654. Відповідно до умов Договору, ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 строком на 01 червня 2013 року, а ОСОБА_1 прийняв у власність грошові кошти в розмірі 244 800,00 грн., виходячи із встановленого сторонами курсу НБУ – 8,16 грн., що еквівалентно 30 000,00 доларів США.
Відповідно до п.1 Договору позики від 24.01.2013, позикодавець передав у власність позичальникові до 01 червня 2013 року грошові кошти в розмірі 244 800 грн., які, виходячи з встановленого сторонами курсу 1USD = 8,16 грн., є еквівалентом 30 000 доларів США; позичальник зобов`язується повернути суму грошей у гривні еквіваленту 30 000 доларів США, виходячи з встановленого курсу продажу долара США комерційними банками м.Дніпропетровська на день платежу без нарахування процентів до 01 червня 2013 року.
У відповідності до п.2 Договору позики, позичальник зобов`язується повернути позикодавцю одержані у позику грошові кошти у порядку та умовах, передбачених цим договором.
Відповідно до п.5 Договору позики, у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми
Вбачається, що в вересні 2016 року до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська ОСОБА_2 було подано позов про стягнення боргу, інфляційних втрат, трьох процентів річних, процентів від суми позики. Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 листопада 2016 року, ухваленим у справі № 201/12993/16-ц, яке вступило в законну силу 24.02.2017, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 24.01.2013 в розмірі 5000,00 грн., стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 24.01.2013 в розмірі 938 916,17 грн., з яких: 785 500,00 грн. сума основного боргу, 24 145,00 грн. сума 3% річних, 129 271,17 грн. проценти від суми позики.
Отже, відповідач незаконно встановив вимоги в частині повернення зобов`язання сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, оскільки відповідно до ст. 549, 625 ЦК України та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору позики від 24.01.2013, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , індексації не підлягає. 
Щодо застосування наслідків позовної давності
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Частиною першою статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», наведених у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Оскільки позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов`язку знати про стан своїх майнових прав, зокрема, з моменту укладення та підписання оспорюваного договору від 24.01.2013, саме з цього дня позивач міг дізнатися про порушення своїх прав, а, отже, ним пропущено строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у позові щодо визнання недійсним з моменту укладення п.5 Договору позики від 24.01.2013 (в частині повернення зобов`язання сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення), укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції, дослідивши обставити справи та врахувавши те, що Договір позики, який містить оспорюваний позивачем пункт, сторонами було укладено 24.01.2013, а з даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду лише у червні 2019 року, тобто за минуванням строку, встановленого ст.257 ЦК України, прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.
Доводи позивача в апеляційній скарзі щодо незгоди із висновками суду першої інстанції, які, на його думку, не відповідають дійсним обставинам справи, колегія суддів відхиляє, оскільки такі жодним чином не спростовують правильних висновків суду.
Доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належно дослідив і проаналізував надані письмові докази, визначив характер спірних правовідносин та дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2024 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.
Повний текст постанови складено “24” грудня 2025 року.
Головуючий: 
Судді: