ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

15 січня 2026 року	Справа №160/25784/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маковської О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, яка полягає у не розгляді рапорту ОСОБА_1 про звільнення зі служби у Національній поліції України від 29.08.2025 року, 
-зобов`язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення зі служби у Національної поліції України від 29.08.2025 року;
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, яка полягає у не звільненні ОСОБА_1 зі служби у Національній поліції України, 
-зобов`язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області звільнити ОСОБА_1 зі служби у Національній поліції України, за власним бажанням у визначений ним строк, тобто з 03.09.2025 у відповідності до вимог ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», про що видати відповідний наказ про звільнення.
Позовні вимоги обґрунтовані протиправною, на думку позивача, бездіяльністю відповідача щодо нерозгляду його рапорту про звільнення. Позивач зазначає, що оскільки його рапорт про звільнення отримано відповідачем 03.09.2025, то останній був зобов`язаний звільнити позивача саме 03.09.2025.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.10.2025 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників процесу. 
Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить у задоволенні позову відмовити, оскільки 11.09.2025 за № 183928-2025 ОСОБА_1 Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області направлено лист щодо розгляду його рапорту від 29.08.2025, в якому зазначено про невідповідність його рапорту вимогам Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 29.07.1991.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.01.2026 заяву ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог повернуто без розгляду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду продовжено строк розгляду справи.
Дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши відповідні норми чинного законодавства, суд виходить із такого.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що начальника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 18.07.2025 №967 о/с відповідно до пункту 2 частин 1 статті 65 Закону України «Про Національну поліцію», на підставі: рапорту ОСОБА_1 від 03.06.2025, наказу Національної поліції України від 21.05.2025 № 555 та подання від 10.07.2025 лейтенант поліції ОСОБА_1 з 18.07.2025 був переведений для подальшого проходження служби (у зв`язку з проведенням реорганізації) на посаду оперуповноваженого сектору боротьби з незаконним обігом зброї та вибухівки відділу кримінальної поліції Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області. 
З матеріалів справи вбачається, що 29.08.2025 позивачем подано до ГУНП рапорт про звільнення зі служби в поліції згідно з частиною 3 статті 38 КЗпП України за власним бажанням, але не пізніше ніж за два тижня з моменту реєстрації (отримання) даного рапорту роботодавцем. 
Судом встановлено, що 11.09.2025 за № 183928-2025 ОСОБА_1 Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області направлено лист щодо розгляду його рапорту від 29.08.2025, в якому зазначено про невідповідність його рапорту вимогам Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 29 липня 1991 року № 114 (надалі – Положення від 29.07.1991 № 114).
Вказаний лист отримано позивачем 11.09.2025, що підтверджується особистою відміткою позивача із зазначенням: «ознайомлений та отримав (підпис) ОСОБА_1 11.09.2025».
Вважаючи, що відповідачем нерозглянуто рапорт позивача про звільнення, останній звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 12 цього Закону України «Про Національну поліцію» №580-VIII, поліція забезпечує безперервне та цілодобове виконання своїх завдань.
Поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу в поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції (частина перша статті 17 Закону №580-VIII).
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 18 Закону №580-VIII поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.
Статтею 59 Закону №580-VIII установлено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України. Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.
Згідно з частиною 1 статті 60 Закону №580-VIII проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у таких випадках: за власним бажанням.
Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби (частини друга і третя статті 77 Закону №580-VIII).
Пунктом 4 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Спеціальним нормативним актом є також Положення №114, яке підлягає застосуванню відповідно до пункту 4 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» в частині, що не суперечить цьому Закону.
Положення №114 регулює порядок проходження служби працівниками Національної поліції, оскільки відповідно до статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, тобто по своїй суті є реорганізованими органами внутрішніх справ.
Положення №114 є чинним, інший нормативно-правовий акт, який регулює питання проходження служби в Національній поліції, не прийнято.
Пунктом 68 Положення №114 визначено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
У межах передбаченого пунктом 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення у більш короткий строк. Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.
Згідно з підпунктом «ж» пункту 64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.
Вичерпний перелік поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян із служби осіб рядового і начальницького складу затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 №413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» .
Згідно з положеннями Постанови №413 військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини:
виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей, що з нею (з ним) проживають, без батька (матері);
утримання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дочки, сина віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом I чи II групи або продовжує навчання (студенти, курсанти, слухачі (крім курсантів і слухачів військових навчальних закладів), стажисти вищого навчального закладу) і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги матері (батька);
укладення шлюбу військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу із громадянкою (громадянином) України, іноземцем або особою без громадянства, що постійно проживає за межами України;
хвороба військовослужбовця, особи рядового чи начальницького складу або члена його сім`ї, якщо така хвороба згідно з висновком лікарської або лікарсько-експертної комісії перешкоджає військовослужбовцю або особі рядового чи начальницького складу проходити службу в даній місцевості чи проживати в ній членові його сім`ї, у разі відсутності можливості переміщення (переведення) до іншої місцевості;
необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років;
наявність у військовослужбовця, особи рядового чи начальницького складу трьох і більше дітей;
неможливість призначення одного з військовослужбовців, осіб рядового чи начальницького складу, які перебувають у шлюбі, в межах одного населеного пункту (гарнізону) в разі переміщення (переведення) дружини (чоловіка) на нове місце служби до іншого населеного пункту (гарнізону);
довгострокове відрядження за кордон дружини (чоловіка) військовослужбовця, особи рядового і начальницького складу.
Судом встановлено, що позивач подав рапорт, в якому просив звільнити його зі служби в Національній поліції України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю та умов трудового договору, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України з дня реєстрації роботодавцем рапорту, але не пізніше ніж за два тижні після реєстрації рапорту.
Натомість, означена підстава не підпадає під визначений Постановою №413 перелік підстав, за якими особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені зі служби.
При цьому, як вже було зазначено, до закінчення визначеного у пункті 68 Положення №114 строку, служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови зазначення в рапорті дати звільнення і причин неможливості продовження служби та якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.
Верховний Суд України в постанові від 24.06.2014 у справі №21-241а14 зазначив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні (стаття 38 КЗпП), обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.
Аналогічна правова позиція також викладена в постановах Верховного Суду від 11.08.2021 у справі №826/7075/16, від 28.09.2021 у справі №826/14071/17.
Однак, судом встановлено, що між позивачем та керівництвом відповідача згоди щодо дати звільнення не досягнуто.
Строк розгляду рапортів про звільнення за власним бажанням законодавством не передбачений. Проте, виходячи з пункту 68 Положення №114 він не повинен перевищувати три місяці з дня подачі рапорту.
При цьому, прийняття рішення про звільнення поліцейського у межах тримісячного строку з дня подання ним рапорту про звільнення є дискрецією суб`єкта владних повноважень, тобто він має певну свободу розсуду і може приймати рішення, яке вважає доцільним.
Більш того, суд звертає увагу позивача, що подання особою рапорту про звільнення не є безумовною підставою для видання наказу про звільнення.
Зважаючи на встановлені обставини, суд доходить висновку, що дії відповідача щодо незвільнення позивача зі служби на підставі його рапорту є правомірними, а, відтак, позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Керуючись ст. 241-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Маковська