ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 603/761/19	Головуючий у 1-й інстанції Тхорик І.І. 	
Провадження № 22-ц/817/789/25 	Доповідач - Хома М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2025 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Храпак Н. М., 
секретар - Дідух М.Є. 
з участю  ОСОБА_1 та її представника - адвоката Магдич О.О., ОСОБА_2 та її представника - адвоката Никитюка Р.І.  

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Магдич Ольги Олександрівни на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 10 квітня 2025 року та представника ОСОБА_2 - адвоката Никитюка Ростислава Ігоровича на додаткове рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 6 травня 2025 року, ухвалені суддею Тхорик І.І. у цивільній справі №603/761/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Монастириської міської ради, Державного реєстратора прав на нерухоме майно Монастириської міської ради Савки Сергія Васильовича, Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про скасування рішень державного реєстратора прав на нерухоме майно про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельні ділянки, визнання протиправною та скасування державної реєстрації земельних ділянок, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
       У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулась в суд із вказаним позовом, в обгрунтування якого вказувала, що рішеннями органу місцевого самоврядування у 1995 році її батьку ОСОБА_3 були передані у приватну власність дві земельні ділянки - площею 0, 25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та площею 0, 12 га для ведення особистого селянського господарства у с.Стігла Монастириського району. 
Виготовити правовстановлюючі документи на земельні ділянки батько позивачки не встиг. Відповідачка ОСОБА_1 , яка є суміжним землекористувачем та власником будинку по АДРЕСА_1 , у 2012 році виготовила Державні акти на право власності на земельні ділянки площею 0, 25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та площею 0, 16 га для ведення особистого селянського господарства, які накладаються на земельні ділянки, що перебували у законному користуванні батька позивачки.
У зв"язку з порушеннями, допущеними при виготовленні Державних актів відповідачки ОСОБА_1 , та порушення у зв"язку з цим земельних прав батька позивачки, останній звернувся в суд з позовом про визнання цих Державних актів недійсними (справа №603/656/13-ц).
У 2013 році батько позивачки помер. Після смерті батька позивачка прийняла спадщину, їй було видано свідоцтво про право на спадщину - житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_2 . Свідоцтво про право на спадщину на земельні ділянки видане не було у зв"язку з відсутністю правовстановлюючих документів на земельні ділянки, які були передані спадкодавцю у власність.
Після смерті батька позивачка як його процесуальний правонаступник була залучена до розгляду цивільної справи №603/656/13-ц. Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 1 липня 2016 року у даній справі позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково шляхом визнання недійсними виданих відповідачці ОСОБА_1 . Державних актів: - серії ЯМ №191820 від 27.11.2012 (на земельну ділянку кадастровий номер 6124255500:05:001:0090 площею 0, 25 га для обслуговування житлового будинку та - серії ЯМ №191821 від 27.11.2012 року (кадастровий номер земельної ділянки 6124255500:05:001:0091 площею 0,16 га для ведення особистого селянського господарства). 
Мотивами судового рішення про задоволення позову було те, що при проведенні приватизації земельних ділянок ОСОБА_1 не було дотримано вимог закону щодо встановлення та узгодження розмірів та меж земельних ділянок, чим неправомірно частково припинено право користування земельною ділянкою ОСОБА_2 . Оскільки земельні ділянки ОСОБА_1 , відповідно до даних, зазначених у її Державних актах, накладаються на земельну ділянку позивача, площа накладення складає 0,05 га (державний акт ЯМ №191821) та 0,044 га (згідно державного акту ЯМ №191820), тому ці Державні акти було визнано недійсними.
Тобто, ОСОБА_1 , не погодивши розміри та межі земельних ділянок із батьком позивачки як суміжним землекористувачем, приватизувала земельні ділянки, до складу яких входить частина земельних ділянок, які належали батьку позивачки.
Вказане судове рішення переглядалося судом касаційної інстанції та залишене в силі.         На його виконання 22 вересня 2016 року було скасовано запис про право власності ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - на земельні ділянки площею 0, 16 га для ведення особистого селянського господарства та площею 0, 25 га для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 .
У жовтні 2016 року рішенням Коропецької сільської ради №259 було надано дозвіл ОСОБА_2 на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0, 25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та площею 0, 12 га для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту с.Стігла Монастириського району.
На виконання цього рішення було укладено договір із землевпорядником СПД ОСОБА_4 та в процесі виготовлення технічної документації встановлено, що 1.08.2017 року державний реєстратор речових прав на нерухоме майно Монастириської міської ради Савка С.В. прийняв рішення та зареєстрував за ОСОБА_1 право власності на ті ж самі земельні ділянки з кадастровими номерами 6124255500:05:001:0090 та 6124255500:05:001:0091 (в тих же розмірах та конфігураціях), Державні акти на право власності на які скасовані судом у 2016 році.
Підставою для внесення державним реєстратором запису про право власності відповідачки у 2017 році слугувало рішення Монастириського районного суду від 30.11.2011 року про визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 на земельні ділянки площею 0, 25 га та 0,16 га, які були передані у власність спадкодавця рішенням Коропецької селищної ради від 08.05.1996 року.
Проте, відповідачка ввела в оману державного реєстратора щодо достовірності реальних обставин, оскільки після судового рішення 2016 року відповідачка нові межі земельних ділянок не узгоджувала, нового проекту землеустрою після скасування Державних актів не виготовляла, а натомість, оминаючи обов"язкову процедуру приватизації земельних ділянок, подала державному реєстратору заяву про реєстрацію права власності на земельні ділянки з тими ж самими конфігураціями, що відображені у визнаних судом недійсними Державних актах на право власності на земельну ділянку, тобто з порушенням меж та законних прав позивачки.
А тому повторну реєстрацію права власності на ці ж самі земельні ділянки відповідачки після скасування судом у 2016 році виданих їй Державних актів позивачка вважає незаконною, оскільки доведене судовим рішенням накладання земельних ділянок та державна реєстрація земельних ділянок з кадастровими номерами 6124255500:05:001:0090 та 6124255500:05:001:0091 у Державному земельному кадастрі перешкоджає позивачці завершити процес приватизації належних їй земельних ділянок, провести державну реєстрацію земельних ділянок та державну реєстрацію її права власності на дані земельні ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
З врахуванням наведеного просила суд скасувати:
- рішення державного реєстратора Савки С.В. від 1.08.2017 року про реєстрацію права власності відповідачки ОСОБА_2 на земельні ділянки кадастровий номер 6124255500:05:001:0091 площею 0, 16 га для ведення осг та кадастровий номер 6124255500:05:001:0090 площею 0, 25 га для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 
- а також визнати протиправною та скасувати державну реєстрацію цих земельних ділянок у Державному земельному кадастрі, зобов"язати ГУ ДЗК у Тернопільській області закрити поземельні книги, які були відкриті у зв"язку із здійсненням державної реєстрації цих земельних ділянок.
Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 10 квітня 2025 року позов задоволено частково.
Скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Монастириської міської ради Савки С.В. від 01 серпня 2017 року, індексний номер: 36413818, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку площею 0,16 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: 6124255500:05:001:0091 та рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Монастириської міської ради Савки С.В. від 01 серпня 2017 року, індексний номер: 36413553, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку площею 0,25 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 6124255500:05:001:0090, за ОСОБА_1 .
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено у зв"язку з пропуском строку позовної давності щодо решти вимог.
Додатковим рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 6 травня 2025 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 (десять тисяч) грн.
В апеляційній скарзі представник  ОСОБА_1  - адвокат Магдич О.О. просить рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 10 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову повністю. Вказує, що суд першої інстанції безпідставно визнав наявність у ОСОБА_2 порушеного права, оскільки батько позивачки не набув права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 , а відтак і сама позивачка не успадкувала цього права. Також посилається на рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 26 травня 2015 року у справі №603/138/15-ц, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області, де було встановлено відсутність у позивачки права власності на спірну земельну ділянку. Зазначене рішення має преюдиційне значення у даній справі. Дії державного реєстратора прав на нерухоме майно Савки С.В. були законними, оскільки право власності на земельні ділянки було зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі чинного рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 30 серпня 2011 року у справі №2-341/2011. Цим рішенням було визнано право власності за ОСОБА_1 на спадкові земельні ділянки. Дане рішення є чинним, не скасованим і підлягає обов`язковому виконанню, а тому державний реєстратор діяв у межах закону. Крім того, скаржниця вказує, що позивачка обрала неналежний спосіб захисту. Вона фактично просить суд скасувати реєстрацію права власності на земельні ділянки за ОСОБА_1 щоб в подальшому отримати можливість оформити право власності на ці ділянки на своє ім`я. Проте безпосередніх вимог про витребування земельних ділянок чи скасування права власності відповідачки не заявлено. Матеріали справи та архівні документи підтверджують відсутність у батька позивачки права власності на присадибну земельну ділянку площею 0,25 гектара по АДРЕСА_2 . Він користувався земельними ділянками значно меншої площі: 0,08 гектара та 0,03 гектара. Дані обставини спростовують доводи позивачки про спадкування права власності на земельну ділянку площею 0,25 гектара.
В апеляційній скарзі представник  ОСОБА_2  - адвокат Никитюк Р.І. просить додаткове рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 6 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Магдич О.О. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити. Вказує, що із поданих стороною відповідача доказів не можливо встановити співмірності вартості виконаних адвокатом робіт, оскільки перелічені у Акті приймання-передачі виконаних адвокатом та оплачених замовником робіт послуг з надання правової допомоги у справі №603/761/19 від 14 квітня 2025 року усі перелічені послуги носять загальний характер, без конкретизації та прив`язки до тієї чи іншої дати, дати подання процесуального документа, часу необхідного на його підготовку, що суперечить ч. 3 ст. 137 ЦПК України. Крім цього, судом не взято до уваги майновий стан позивача, а саме те, що остання є особою пенсійного віку та її єдиним джерелом доходу є пенсія у розмірі 2500,00 грн. 
У відзиві представник ОСОБА_2  - адвокат Никитюк Р.І. просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Магдич О.О. залишити без задоволення, а рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 10 квітня 2025 року залишити без змін, а також стягнути витрати на професійну правничу допомогу. Вказує, що суд першої інстанції правильно встановив факт наявності у позивачки порушеного права власності, яке потребувало судового захисту. Суд обґрунтовано виходив з того, що позивачка є спадкоємицею земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 , яка належала її батькові ОСОБА_3 , і таким чином має право на завершення процедури приватизації та захист права власності. Посилання скаржника на рішення Монастириського районного суду від 26 травня 2015 року у справі №603/138/15-ц є безпідставними, оскільки воно не має преюдиційного значення. Це рішення ухвалювалося ще до постановлення Апеляційним судом Тернопільської області рішення від 01 липня 2016 року у справі №603/656/13-ц, яким вже були встановлені ключові обставини - правомірність користування сторонами земельними ділянками та факт накладення їх меж. Саме це рішення має преюдиційний характер і було правильно враховане судом першої інстанції при застосуванні ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Державний реєстратор Монастириської міської ради Савка С.В. допустив порушення закону при проведенні державної реєстрації земельних ділянок за ОСОБА_1 01 серпня 2017 року. Такі реєстраційні дії призвели до порушення прав позивачки на спадкове майно та фактично унеможливили завершення процедури приватизації земельної ділянки, що належала її батькові. Тому звернення позивачки до суду було єдиним способом захисту її прав. Рішення Монастириського районного суду від 30 серпня 2011 року у справі №2-341/2011, яким за ОСОБА_1 було визнано право власності на дві земельні ділянки, не може автоматично легалізувати реєстраційні дії державного реєстратора, оскільки це рішення оцінювалося й у подальших судових процесах, де встановлено порушення прав позивачки.
Рішення суду першої інстанції від 10 квітня 2025 року оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, а тому колегія суддів відповідно до положень ч.1 ст. 367 ЦПК України переглядає законність та обгрунтованість рішення лише в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , а законність та обгрунтованість додаткового рішення від 6.05.2025 року - в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 .
Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та її представника - адвоката Магдич О.О., які доводи своєї апеляційної скарги підтримали та просять скасувати рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 10 квітня 2025 року, пояснення ОСОБА_2 та її представника - адвоката Никитюка Р.І., які доводи своє апеляційної скарги підтримали та просять скасувати додаткове рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 6 травня 2025 року, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою доведено наявність порушеного права, а рішення державного реєстратора від 1 серпня 2017 року прийняті за відсутності належних правових підстав та всупереч фактичним обставинам формування і розташування спірних земельних ділянок, всупереч рішенню апеляційного суду Тернопільської області від 1 липня 2016 року. Суд встановив, що земельні ділянки з кадастровими номерами 6124255500:05:001:0090 та 6124255500:05:001:0091 зареєстровані з порушенням вимог законодавства, їх межі частково накладаються на земельну ділянку, права на яку перейшли до позивачки у порядку спадкування, що унеможливлює завершення процедури державної реєстрації її права власності. Врахувавши висновки кадастрової перевірки та надані докази неможливості внесення відомостей до Державного земельного кадастру, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржувані рішення державного реєстратора порушують права позивачки та підлягають скасуванню як такі, що суперечать вимогам земельного та реєстраційного законодавства.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.
Обставини справи.
Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 30 серпня 2011 року (справа № 2-341/2011), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 05 березня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 25 липня 2012 року, задоволено позов ОСОБА_1 та визнано за нею право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: на земельну ділянку для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,25 га, яка розташована по АДРЕСА_1 ; на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,16 га, яка розташована по АДРЕСА_1 . Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 27 грудня 2016 року за заявою ОСОБА_1 виправлено описку, допущену в ухвалі Апеляційного суду Тернопільської області від 15 листопада 2016 року на арк.3 абз.2, змінити назву урочища «Докторське» на урочище «Біля Жиляка».
На підставі вказаного судового рішення від 30 серпня 2011 року у справі № 2-341/2011 ОСОБА_1 у 2012 році було видано Державні акти на право власності: 
серії ЯМ №191820 (на земельну ділянку кадастровий номер 6124255500:05:001:0090 площею 0, 25 га для обслуговування житлового будинку;
серії ЯМ №191821 (кадастровий номер земельної ділянки 6124255500:05:001:0091 площею 0,16 га для ведення особистого селянського господарства). 
Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 02 жовтня 2015 року (справа № 603/642/15-ц) вирішено встановити юридичний факт місця розташування земельних ділянок, а саме, що земельна ділянка площею 0,2500 га, місце розташування якої згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №191820, виданому на ім`я ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 , та земельна ділянка площею 0.1600 га, місце розташування якої згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №191821, виданому на ім`я ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 , розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 01 липня 2016 року (справа № 603/656/13-ц), яка залишена без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 червня 2017 року, визнано недійсним Державний акт серії ЯМ №191820 на право власності на земельну ділянку в розмірі 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, виданий 03.12.2012 на ім`я ОСОБА_1 , кадастровий номер 612425500050010090. Визнано недійсним Державний акт серії ЯМ № 191821 на право власності на земельну ділянку в розмірі 0,16 га для ведення особистого селянського господарства, виданий 03.12.2012 на ім`я ОСОБА_1 . 
У вказаній справі (№603/656/13-ц) апеляційним судом встановлено, що попередні суміжні землекористувачі ОСОБА_5 та ОСОБА_3 правомірно набули право користування земельними ділянками відповідно до рішень сільської ради, якими земельні ділянки були передані їм у приватну власність, однак не оформили документів на право власності та користувалися земельними ділянками по існуючих межах з 1983 року, земельні ділянки з 1983 року розмежовує металева огорожа з металевих прольотів та стовпчиків на бетонній стрічковій основі. ОСОБА_5 помер у 2008 році, ОСОБА_3 помер у 2013 році. За спадкоємцем ОСОБА_5 - ОСОБА_1 судовим рішенням від 30.08.2011 було визнано право власності на земельні ділянки, на підставі якого вона в подальшому отримала Державні акти серії ЯМ №191820 та серії ЯМ № 191821. При розробці технічної документації із землеустрою при передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_1 з позивачем не погоджено на місцевості зовнішні межі земельних ділянок. На підставі висновку судової земельно-технічної експертизи від 16.05.2016 року та інших доказів встановлено факт накладення земельних ділянок ОСОБА_1 згідно Державних актів ЯМ №191820 та ЯМ № 191821 на земельну ділянку, що перебуває у законному користуванні ОСОБА_2 як спадкоємця ОСОБА_3 . 
Крім цього, в мотивувальній частині рішення апеляційного суду Тернопільської області від 01 липня 2016 року у справі № 603/656/13-ц зазначено про те, що рішення Коропецької селищної ради :
-№162 від 16.11.2011 року "Про затвердження акту узгоджувальної комісії щодо обстеження земельної ділянки і встановлення межових знаків між земельними ділянками ОСОБА_1 , та ОСОБА_5 ";
-№195 від 22.12.2011 року із доповненнями, внесеними рішенням №222 від 6.04.2012 року "Про розгляд протесту прокурора Монастириського району";
-від 11 липня 2012 року №311, яким надано дозвіл в.о. селищного голови Гушпіт Н.М. підписати кадастрові плани та акти погодження меж ОСОБА_7 замість суміжного землекористувача ОСОБА_3 ;
-від 2 листопада 2012 року №355, яким ОСОБА_1 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельні ділянки,
втрачають свою силу разом із визнанням недійсними Державних актів.
На виконання вказаного судового рішення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 1.09.2016 року скасовано запис про право власності ОСОБА_1 на земельні ділянки з кадастровими номерами 6124255500:05:001:0091 та 612425500050010090 згідно Державних актів на право власності на земельні ділянки ЯМ № 191821, ЯМ №191820, про що 22.09.2016 внесено відомості до реєстру, що підтверджується інформаційною довідкою №68725346 від 22.09.2016 року. 
Рішенням дванадцятої позачергової сесії сьомого скликання Коропецької селищної ради Монастириського району Тернопільської області №259 від 11.10.2016 було вирішено: надати дозвіл ОСОБА_2 , жительці АДРЕСА_2 , на розробку технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства площею 0,12 га, в межах населеного пункту с. Стігла Монастириського району Тернопільської області.
01.08.2017 Державним реєстратором речових прав на нерухоме майно Монастириської міської ради - Савкою С.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 36413818, на земельну ділянку площею 0,16 га, що знаходиться в АДРЕСА_2 , кадастровий номер: 6124255500:05:001:0091, та рішення індексний номер: 36413553, на земельну ділянку площею 0,25 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 6124255500:05:001:0090, якими вказані земельні ділянки зареєстровано за ОСОБА_1 .
За даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію речового права власності № 93401266, сформованого 01.08.2017, земельна ділянка з кадастровим номером 6124255500:05:001:0090, площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , підстава виникнення права власності: рішення суду, серія та номер 2-341/2011, виданий 30.08.2011, видавник Монастириський районний суд Тернопільської області; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 36413553 від 01.08.2017, державний реєстратор Савка С.В.
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію речового права власності № 93402515, сформованого 01.08.2017, земельна ділянка з кадастровим номером 6124255500:05:001:0091, площею 0,16 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , підстава виникнення права власності: рішення суду, серія та номер 2-341/2011, виданий 30.08.2011, видавник Монастириський районний суд Тернопільської області; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 36413818 від 01.08.2017, державний реєстратор Савка С.В.
Як встановлено судом, після скасування у 2016 році судом Державних актів на право власності на земельні ділянки ОСОБА_1 не виготовляла іншу технічну документацію, не змінювала межі та конфігурацію земельних ділянок з кадастровими номерами 6124255500:05:001:0091 та 6124255500:05:001:0090, не врахувала мотиви та висновки рішення апеляційного суду Тернопільської області у справі №603/656/13-ц, а повторно у 2017 році зареєструвала право власності на ті ж самі земельні ділянки у тих же межах та в тій же конфігурації, що були раніше встановлені Державним актами ЯМ №191821, ЯМ №191820.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Земля є унікальним обмеженим природним ресурсом. Земля є базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства.
Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
На будь-якому етапі надання земельної ділянки у власність чи користування сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).
Згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.
Згідно з пунктом 36 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.
Відповідно до пп. 10 п. 37 вищевказаного Порядку документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
У даній справі підставою для реєстрації 1.08.2017 року спірних земельних ділянок за ОСОБА_1 стало рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 30 серпня 2011 року (справа № 2-341/2011), яким визнано за ОСОБА_1 право власності на земельні ділянки площею 0,25 га для обслуговування будинку та 0,16 га для ведення підсобного господарства, які знаходились по АДРЕСА_1 .
На підставі вищезазначеного рішення суду виготовлено технічну документацію та  на ім`я ОСОБА_1    03 грудня 2012 року видано Державний акт серії ЯМ № 19 на право власності на земельну ділянку в розмірі 0,25 га для будівництва обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд, кадастровий номер 612425500050010090 та Державний акт серії ЯМ № 191821 на право власності на земельну ділянку в розмірі 0,16 га для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер 612425500050010091.
Разом з тим, вказані Державні акти визнані недійсними на підставі рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 1 липня 2016 року (справа №603/656/13-ц).
Підставою для визнання недійсними Державних актів стало те, що їх видача відбулася з порушенням вимог земельного законодавства, оскільки під час приватизації земельних ділянок не було встановлено та узгоджено їх фактичні межі із суміжним землекористувачем, що призвело до накладення земельних ділянок на частину території, якою правомірно користувалася ОСОБА_2 . Суд встановив, що межі та площі ділянок, визначені у технічній документації і вказані в Державних актах, не відповідали реальному фактичному користуванню, а також були змінені без погодження суміжного землекористувача, чим порушено ст. ст. 116, 118, 184, 198 Земельного кодексу України. Крім того, експертизою підтверджено накладення ділянок площею 0,05 га та 0,044 га, що свідчило про неправомірне часткове припинення права користування ОСОБА_2 , а акти погодження меж були підписані посадовою особою замість ОСОБА_2 всупереч вимогам закону.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України).
Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті її преамбули, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності») (рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04).
Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду.
Незважаючи на набрання законної сили зазначеним рішенням суду апеляційної інстанції та встановлені ним порушення, ОСОБА_1 не усунула недоліків, пов`язаних з визначенням меж земельних ділянок, не ініціювала виготовлення нової технічної документації та не погодила межі із суміжним землекористувачем. Після 2013 року, коли набули чинності зміни законодавства щодо переходу від видачі Державних актів до проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, вона скористалася цією процедурною зміною та подала державному реєстратору документи, за своїм змістом тотожні тим, що вже були предметом оцінки суду в 2016 році у справі №№603/656/13-ц і на підставі яких Державні акти були визнані недійсними.
Подані ОСОБА_1 документи не містили нових відомостей про межі земельних ділянок, не враховували встановлені судом обставини накладення земельних ділянок та порушення прав позивачки. 
Державний реєстратор, приймаючи документи без перевірки підстав їх повторного використання, зареєстрував право власності за ОСОБА_1 фактично за відсутності будь-якої нової правової підстави, що суперечить вимогам статей 24, 26 та 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». 
Отже, державна реєстрація спірних земельних ділянок у 2017 році була проведена в обхід преюдиційного судового рішення та без врахування його правових наслідків.
Замість усунення встановлених рішенням суду порушень меж, ОСОБА_1 фактично відтворила попередній, визнаний незаконним, стан правовідносин, що прямо суперечить принципу правової визначеності.
Таким чином, повторне подання ОСОБА_1 технічної документації, яка вже була оцінена судом як така, що порушує межі земельних ділянок, та реєстрація права власності на її підставі є неправомірними, суперечать припиненню правових наслідків скасованих державних актів та створюють перешкоди у реалізації права ОСОБА_2 на оформлення земельних ділянок, що перебували у фактичному користуванні її батька. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про незаконність реєстраційних дій державного реєстратора та їх скасування як способу відновлення порушеного права.
Необґрунтованими є й доводи апеляційної скарги про те, що рішення Монастириського районного суду від 30 серпня 2011 року у справі № 2-341/2011 нібито підтверджує законність реєстрації. Таке твердження не узгоджується з встановленими судами фактами, оскільки рішення суду 30 серпня 2011 року у справі № 2-341/2011 не містить кадастрових номерів земельних ділянок, не визначає межі та конфігурацію земельних ділянок. З врахуванням вказаного рішення, судом у справі №603/656/13-ц було встановлено порушення прав ОСОБА_2 .
Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Магдич О.О. слід залишити без задоволення, а рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 10 квітня 2025 року - без змін.
Щодо оскарження додаткового рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 6 травня 2025 року слід зазначити наступне. 
Задовольняючи частково заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Магдич О.О. про відшкодування понесених витрат на правничу допомогу, суд з врахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково, а також принципу співмірності та розумності їхнього судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, виходячи з обставин даної справи, характеру її складності та обсягу виконаної адвокатом роботи, взявши до уваги доводи сторони позивача щодо завищення розміру таких витрат, прийшов до висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1.10 тис грн витрат на правничу допомогу.
Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду при ухваленні додаткового рішення.
Із змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
З врахуванням зазначених положень закону, заперечень сторони позивача, та фактичних обставин справи суд прийшов до вірного та обґрунтованого висновку про стягнення таких витрат у розмірі 10000,00 грн.
Посилання представника ОСОБА_2 - адвоката Никитюка Р.І. на те, що в Акті приймання-передачі виконаних адвокатом робіт відсутня деталізація послуг, не є підставою для відмови у їх компенсації, оскільки процесуальне законодавство не встановлює обов`язку адвоката зазначати точну дату, години чи хронометраж кожної дії, а лише передбачає необхідність підтвердження факту виконання послуг та їх вартості. Виконання адвокатом вказаних у Акті робіт підтверджується матеріалами справи.
Необґрунтованим є також посилання у апеляційній скарзі на неврахування судом матеріального стану ОСОБА_2 , оскільки відповідно до положень статті 141 ЦПК України при визначенні розміру витрат суд може враховувати поведінку сторін, обсяг роботи адвоката та інші фактори, але не ставить розмір доходу сторони як самостійну підставу для відмови у відшкодуванні витрат іншій стороні.
Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу є законними та обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують встановлених судом обставин.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Магдич Ольги Олександрівни - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Никитюка Ростислава Ігоровича - залишити без задоволення.
Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 10 квітня 2025 року - залишити без змін.
Додаткове рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 6 травня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 5 грудня 2025 року.

Головуюча                                                                        Хома М.В.

Судді                                                                                Гірський Б.О.

                                                                               Храпак Н.М.