П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 лютого 2026 року місто Київ 
справа № 760/8155/21
провадження № 22-ц/824/1149/2026 

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Височанської Н.В.,

сторони:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
відповідач - ОСОБА_3 
відповідач - ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_4 

на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 30 травня 2024 року,ухвалене у складі судді Зуєвич Л.Л., -
В С Т А Н О В И В:

У березні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.
Позов обґрунтовано тим, що 1 вересня 2007 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого позивач (позикодавець) передав ОСОБА_2 (позичальнику) грошові кошти у розмірі 4545000 грн., що є еквівалентом 900000 доларів США, а позичальник зобов'язався повернути позику до 1 грудня 2009 року.
З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 укладено договір поруки від 1 вересня 2007 року, за умовами якого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зобов'язалися нести разом з боржником солідарну відповідальність перед кредитором за виконання/неналежне виконання ОСОБА_2 зобов'язань, що встановлені договором позики від 1 вересня 2007 року в розмірі 4545000 грн., що еквівалентно 900000 доларів США.
Згідно з п.2.1 договору поруки поручителі відповідають за виконання боржником його зобов'язань за договором позики виключно в межах визначеної на день пред'явлення кредитором вимоги вартості: - нежитлових приміщень загальною площею 227,60 кв.м., а саме: приміщення № 1 площею 26,0 кв.м., приміщення № 4 площею 3,6 кв.м, приміщення № 5 площею 1,3 кв.м., приміщення № 6 площею 1,3 кв.м., приміщення № 7 площею 46,8 кв.м., приміщення № 11 площею 114,9 кв.м., приміщення № 19 площею 16,6 кв.м., приміщення № 20 площею 17,1 кв.м., що складають частку 3/100 від домоволодіння (літ.А та літ.Б) площею 7676 кв.м. та розташовані на четвертому поверсі (в літ.А) будівлі АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нежилих приміщень, посвідченого 20 лютого 2003 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І.Г., зареєстровано в реєстрі за № 689; Акту прийому-передачі нежитлових будівель від 21 лютого 2003 року, реєстраційний запис на правовстановлюючому документі здійснено Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна у реєстраційній книзі № д.8п-4 за реєстровим № 380 від 28 березня 2003 року; - нежитлових приміщень ( в літ.А) загальною площею 364,2 кв.м., а саме: приміщення № 2 площею 1,7 кв.м., приміщення № 3 площею 1,3 кв.м., приміщення № 12 площею 117,3 кв.м., приміщення № 15 площею 22,4 кв.м. приміщення № 16 площею 25,6 кв.м., приміщення № 17 площею 16,7 кв.м., приміщення № 18 площею 16,7 кв.м., приміщення № 21 площею 47,4 кв.м., приміщення  II  площею 17,2 кв.м., приміщення III площею 12,6 кв.м., приміщення IV площею 11,3 кв.м., приміщення V площею 7,9 кв.м., що складає 4/100 частин домоволодіння (літ.А та літ. Б) площею 7676 кв.м. та розташовані на четвертому поверсі (в літ.А) будівлі АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу частини нежитлових приміщень від 26 червня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбаль Н.О., зареєстрованого в реєстрі за № 3670; реєстраційний запис на правовстановлюючому документі здійснено Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна у реєстровій книзі № д.-5з-494 за реєстровим номером № 380-з від 4 липня 2007 року.
Відповідно до п.2.2 договору поруки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання поручителі зобов'язуються сплатити кредитору протягом 1-го дня з моменту отримання вимоги кредитора документів, що підтверджують право вимоги, суму, визначену у вимозі, але не більше ніж розмір вартості нерухомості, або, на розсуд поручителів, передати у власність кредитора нерухомість. З моменту передання нерухомості у власність кредитора зобов'язання поручителів за цим договором вважаються повністю виконаними і кредитор не вправі пред'явити поручителям жодних додаткових вимог.
ОСОБА_2 не виконав умов договору позики та не повернув кошти до встановленого договором терміну.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на його користь суму позики у розмірі 4545000 грн., а також судові витрати.
Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 17 березня 2010 року визнано мирову угоду від 11 березня 2010 року, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , такого змісту:  ОСОБА_1 (позивач) з однієї сторони та ОСОБА_2 (відповідач-1), ОСОБА_3 (відповідач-2), ОСОБА_4 (відповідач-3) з іншої сторони, у подальшому разом іменовані - сторони, уклали цю мирову угоду на таких умовах:
1. Предметом мирової угоди є врегулювання спірних питань стосовно повернення суми позики у розмірі 4545000 грн, що є предметом розгляду Солом`янського районного суду міста Києва.
2. З метою врегулювання спірних питань стосовно повернення суми позики у розмірі 4545000 грн, що є предметом позову відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передають, а позивач ОСОБА_1 приймає у власність:
- нежитлові приміщення частини групи приміщень № 10, загальною площею 209,20 кв. м. (згідно з договором купівлі-продажу площа приміщень - 227,60 кв. м, згідно з інвентаризаційною справою площа приміщень - 209,20 кв. м, кількість та нумерація приміщень змінилася, будинок прийнятий в експлуатацію, що підтверджується довідкою-характеристикою № 1383210, виданою 16 грудня 2009 року КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна», та актом державної приймальної комісії від 07 вересня 2007 року), а саме: приміщення № 1 площею 19,4 кв. м, приміщення № 5 площею 26,9 кв. м, приміщення № 96 площею 7,7 кв. м, приміщення № 7 площею 2,3 кв. м, приміщення № 8 площею 68,1 кв. м, приміщення № 9 площею 23,9 кв. м, приміщення № 10 площею 6,9 кв. м, приміщення № 11 площею 20,9 кв. м, приміщення № 36 площею 17,0 кв. м, приміщення № IIІ площею 16,1 кв. м, що складають частку 3/100 від домоволодіння (літ. А та літ. Б) площею 7 676,0 кв. м та розташовані на четвертому поверсі (в літ. А) будівлі на АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нежилих приміщень, посвідченого 20 лютого 2003 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І. Г., зареєстрованого в реєстрі за № 689; акта прийому-передачі нежитлових будівель від 21 лютого 2003 року; право власності зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна у реєстраційній книзі № д8п-4 за реєстровим № 380-з від 28 березня 2003 року;
- нежитлові приміщення частини групи приміщень № 10 загальною площею 381,2 кв. м (згідно з договором купівлі-продажу площа приміщень 364,2 кв. м, згідно з інвентаризаційною справою площа приміщень 381,2 кв. м, кількість та нумерація приміщень змінилася, будинок прийнятий в експлуатацію, що підтверджується довідкою-характеристикою № 1383239, виданою 16 грудня 2009 року КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», та актом державної приймальної комісії від 07 вересня 2007 року), а саме: приміщення № 2 площею 28,4 кв. м, приміщення № 3 площею 2,9 кв. м, приміщення № 4 площею 2,7 кв. м, приміщення № 12 площею 58,6 кв. м, приміщення № 13 площею 36,0 кв. м, приміщення № 14 площею 13,4 кв. м, приміщення № 15 площею 18,8 кв. м, приміщення № 16 площею 11,7 кв. м, приміщення № 24 площею 16,3 кв. м, приміщення № 25 площею 6,4 кв. м, приміщення № 26 площею 19,5 кв. м, приміщення № 27 площею 19,0 кв. м, приміщення № 28 площею 35,0 кв. м, приміщення № 29 площею 8,9 кв. м, приміщення № 30 площею 3,1 кв. м, приміщення № 31 площею 17,1 кв. м, приміщення № 32 площею 17,3 кв. м, приміщення № 33 площею 13,5 кв. м, приміщення № 34 площею 12,1 кв. м, приміщення № 35 площею 14,5 кв. м, приміщення I площею 14,3 кв. м, приміщення III площею 12,7 кв. м, що складає 4/100 частин домоволодіння (літ. А та літ. Б) площею 7 676,0 кв. м та розташовані на четвертому поверсі (в літ. А) будівлі на АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу частин нежитлових приміщень від 26 червня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбаль Н. О., зареєстрованого в реєстрі за № 3670; право власності зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна у реєстровій книзі № д.5з-194 за реєстровим № 380-з від 4 липня 2007 року.
3. Після виконання пункту 2 мирової угоди сторони вважатимуть всі спірні питання, зазначені в пункті 1, зокрема, щодо повернення суми позики у розмірі 4545000 грн врегульованими повністю і остаточно, і сторони не будуть мати одна до одної або до третіх осіб майнових претензій щодо сплати визначеної вище суми позики, в тому числі, позивач відмовляється від стягнення будь-яких санкцій (неустойки, курсові різниці і т. і.) з відповідачів.
4. Ця мирова угода разом з ухвалою суду про її визнання є підставою для реєстрації права власності ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на:
- нежитлові приміщення частини групи приміщень № 10 загальною площею 209,20 кв. м, а саме: приміщення № 1 площею 19,4 кв. м, приміщення № 5 площею 26,9 кв. м, приміщення № 6 площею 7,7 кв. м, приміщення № 7 площею 2,3 кв. м, приміщення № 8 площею 68,1 кв. м, приміщення № 9 площею 23,9 кв. м, приміщення № 10 площею 6,9 кв. м, приміщення № 11 площею 20,9 кв. м, приміщення № 36 площею 17,0 кв. м, приміщення № II площею 16,1 кв. м, що складають частку 3/100 від домоволодіння (літ. Б) площею 7 676,00 кв. м та розташовані на четвертому поверсі (в літ. А) будівлі на АДРЕСА_1 ;
- нежитлові приміщення частини групи приміщень № 10 загальною площею 381,2 кв. м, а саме: приміщення № 2 площею 28,4 кв. м, приміщення № 3 площею 2,9 кв. м, приміщення № 4 площею 2,7 кв. м, приміщення № 12 площею 58,6 кв. м, приміщення № 13 площею 36,0 кв. м, приміщення № 14 площею 13,4 кв. м, приміщення № 15 площею 18,8 кв. м, приміщення №16 площею 11,7 кв. м, приміщення № 24 площею 16,3 кв. м, приміщення № 25 площею 6,4 кв. м, приміщення № 26 площею 19,5 кв. м, приміщення № 29 площею 8,9 кв. м, приміщення № 30 площею 3,1 кв. м, приміщення № 31 площею 17,1 кв. м, приміщення № 32 площею 17,3 кв. м, приміщення № 33 площею 13,5 кв. м, приміщення № 34 площею 12,1 кв. м, приміщення № 35 площею 14,5 кв. м, приміщення I площею 14,3 кв. м, приміщення III площею 12,7 кв. м, що складає 4/100 частин домоволодіння (літ. А та літ. Б) площею 7 676,00 кв. м та розташовані на четвертому поверсі (в літ. А) на АДРЕСА_1 .
5. Ця мирова угода набирає чинності з моменту її укладання.
6. Цю мирову угоду укладено в 6 примірниках, що мають однакову юридичну силу, один примірник для Солом`янського районного суду міста Києва, по одному примірнику кожної зі сторін та один примірник для Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна» для реєстрації права власності ОСОБА_1 на приміщення, визначені в пункті 4 цієї мирової угоди.
7. Передбачені статтями 175, 205 ЦПК України наслідки закриття провадження у справі у зв`язку з укладанням мирової угоди сторонам роз`яснені та зрозумілі.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення суми позики закрито.
Постановляючи ухвалу про визнання мирової угоди, за умовами якої у власність позивача передані визначені в договорі поруки нежитлові приміщення, зареєстровані на праві власності за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та, закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що укладена між сторонами мирова угода не суперечить вимогам закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, вчинена в інтересах сторін.
Постановою Київського апеляційного суду від 18 березня 2021 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 9 серпня 2023 року, апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_5 задоволено. Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 17 березня 2010 року про визнання мирової угоди та закриття провадження у справі скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд, з яким погодився суд касаційної інстанції, виходив із того, що умовами мирової угоди порушено права та законні інтереси ОСОБА_5 , а саме право власності на передане майно, на яке поширюється режим спільної сумісної власності подружжя, справу розглянуто без залучення заявника як співвласника майна.
В лютому 2024 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про зміну предмета позову, в якій зазначив, що у договорі позики від 1 вересня 2007 року було встановлено грошовий еквівалент ціни договору в іноземній валюті, що складає 900000 доларів США. Оскільки грошове зобов`язання відповідачів перед позивачем не виконано, то з урахуванням погоджених між сторонами умов договору позики від 1 вересня 2007 року, договору поруки від 1 вересня 2007 року, норм цивільного законодавства та висновків Верховного Суду, позивач вважає, що сума позики, яка підлягає стягненню солідарно з відповідачів складає 34761330 грн (за курсом долару США станом на день подання заяви на рівні 38,6237 грн за 1,00 долар США).
З огляду на те, що пунктом 7 договору позики від 1 вересня 2007 року визначено строк повернення позики до 1 грудня 2009 року, то за період з 2 грудня 2009 року по 23 лютого 2022 року з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню три проценти річних у розмірі 330287,67 доларів США, що еквівалентно 12754074,88 грн.
Таким чином, ОСОБА_1 просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за договором позики від 01 вересня 2007 року в розмірі 34761330 грн та три проценти річних в розмірі 12754074,88 грн, а всього 47515404,91 грн.
Рішенням Солом'янського районного суду м.Києва від 30 травня 2024 року позов задоволено, стягнуто на користь ОСОБА_1 солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 суму позики за договором позикик від 1 вересня 2007 року в розмірі 34761330 грн та 3% річних в розмірі 12754074,88 грн., що в загальному розмірі складає 47515404,91 грн..
Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в який просила скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, який просила позов ОСОБА_1 задовольнити частково, стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором позики в сумі 4545000 грн.
Рішення судом першої інстанції було ухвалено за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права. Суд ухвалив рішення, порушивши вимоги процесуального закону щодо необхідного рівня критичної оцінки доказів у справі, а також вимоги встановлення обґрунтованості позовних вимог та їх розміру з урахуванням зміни предмету позову.
Поза увагою суду залишилися недослідженими обставини, які мали визначальну роль для правильного вирішення суті спору, з урахуванням позиції відповідачів, а саме апелянта та ОСОБА_3 щодо незаконності вимог ОСОБА_1 про стягнення з поручителів як співвідповідачів суми боргу за борговим зобов'язанням ОСОБА_2 у розмірі 34761330 грн., замість розміру вказаного у договорі позики між останнім та ОСОБА_1 в сумі 4545000 грн. з використанням штучного перерахунку за курсом долара на момент пред'явлення вимоги, що не було передбачено умовами договору.
Суд першої інстанції не оцінив самого змісту договору позики, в тому числі і наведених фактів щодо відсутності у договорі позики вказівок уточнень про необхідність повернення суми боргу відповідно до курсу долара в момент повернення.
Матеріали справи і сама поведінка позивача вказують на той факт, що між останнім та ОСОБА_2 не існувало домовленості про повернення боргу з урахуванням курсу долара США та перерахунку суми позики відповідно до його розміру на момент виконання боргового зобов'язання.
Також зазначає, що після зміни предмета позову ОСОБА_1 заявив вимогу про стягнення 3% річних в розмірі 12754074,88 грн., ігноруючи той факт, що протягом 11 років рішення суду про затвердження мирової угоди фактично було виконаним і протягом вказаного періоду останній мав можливість і успішно її реалізовував щодо володіння, користування та розпорядження майном ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , вартість якого значно перевищувала суму боргу, на погашення якого йому було передано вказане майно. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Іваницька О.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Іваницька О.В. проти доводів апеляційної скарги заперечувала і просила оскаржуване рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.
Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 в судове засідання вдруге не з'явилися. Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 повідомлені про місце, дату і час судового засідання шляхом направлення судового повідомлення до електронного кабінету, що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду. Відповідачка ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_5 повідомлені про місце, дату і час розгляду справи шляхом направлення судових повідомлень на їх поштову адресу, судове повідомлення повернуто до суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до ч.8 ст.128 ЦПК України дає підстави вважати судове повідомлення врученим.
Подане 28 січня 2026 року представником ОСОБА_4 адвокатом Гонтарь О.М. клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з першою неявкою в судове засідання учасника справи, колегія суддів не вважала таке обґрунтованим, оскільки: по-перше ОСОБА_4 , як учасник справи - відповідач, не з'явилась в судове засідання вдруге, про судові засідання, призначені на 17 грудня 2025 року та 28 січня 2026 року була повідомлена шляхом направлення судового повідомлення до електронного кабінету, що підтверджується відповідними звітами про доставку вихідної кореспонденції; по-друге, будь-яких інших причин неявки як відповідачки ОСОБА_4 , так і її представника адвоката Гонтарь О.М. в судове засідання, останнім в клопотанні не наведено.
Отже, визнавши причини неявки сторони апелянта в судове засідання неповажними, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів та третьої особи, зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
1 вересня 2007 року між ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_2 як позичальником було укладено договір позики.
Згідно з пунктом 3 зазначеного договору позикодавець передає позичальнику грошові кошти у розмірі 4545000 грн., що є еквівалентом 900000 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути суму позики в обумовлений строк.
Сума позики передається позичальнику в момент підписання сторонами договору. Факт отримання суми позики підтверджується фактом підписання договору позичальником (пункт 4 договору позики).
В пункті 5 договору позики вказано, що позика є безпроцентною, тобто за користування сумою позики відсотки (плата) не стягуються.
Відповідно до пункту 6 договору позики позика не є цільовою.
В пункті 7 договору позики сторони погодили, що позичальник зобов`язується повернути суму позики в строк до 01 грудня 2009 року.
Позичальник на власний розсуд може повертати суму позики достроково (пункт 8 договору позики).
Згідно з пунктом 9 договору позики зобов`язання позичальника за цим договором можуть бути забезпечені в порядку, визначеному чинним законодавством України.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 укладено договір поруки від 1 вересня 2007 року.
Відповідно до пункту 1.1 договору поруки поручитель зобов`язується нести разом з боржником солідарну відповідальність перед кредитором за виконання/належне виконання ОСОБА_2 (боржник) зобов`язань, що встановлені договором позики від 01 вересня 2007 року (основний договір) в розмірі 4545000 грн., що є еквівалентом 900000 доларів США (основне зобов`язання).
Згідно з пунктом 2.1 договору поруки поручителі відповідають за виконання боржником його зобов`язань за договором позики виключно в межах визначеної на день пред`явлення кредитором вимоги вартості:
- нежитлових приміщень загальною площею 227,60 кв. м, а саме: приміщення № 1 площею 26,0 кв. м, приміщення № 4 площею 3,6 кв. м, приміщення № 5 площею 1,3 кв. м, приміщення № 6 площею 1,3 кв. м, приміщення № 7 площею 46,8 кв. м, приміщення № 11 площею 114,9 кв. м, приміщення № 19 площею 16,6 кв. м, приміщення № 20 площею 17,1 кв. м, що складають частку 3/100 від домоволодіння (літ. А та літ. Б) площею 7 676 кв. м та розташовані на четвертому поверсі (в літ. А) будівлі АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нежилих приміщень, посвідченого 20 лютого 2003 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І. Г., зареєстровано в реєстрі за № 689; Акту прийому-передачі нежитлових будівель від 21 лютого 2003 року; реєстраційний запис на правовстановлюючому документі здійснено Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна у реєстраційній книзі № д.8п-4 за реєстровим № 380 від 28 березня 2003 року;
- нежитлових приміщень (в літ. А) загальною площею 364,2 кв. м, а саме: приміщення № 2 площею 1,7 кв. м, приміщення № 3 площею 1,3 кв. м, приміщення № 12 площею 117,3 кв. м, приміщення № 15 площею 22,4 кв. м, приміщення № 16 площею 25,6 кв. м, приміщення № 17 площею 16,7 кв. м, приміщення № 18 площею 16,7 кв. м, приміщення № 21 площею 47,4 кв. м, приміщення II площею 17,2 кв. м, приміщення III площею 12,6 кв. м, приміщення IV площею 11,3 кв. м, приміщення V площею 7,9 кв. м, - що складає 4/100 частин домоволодіння (літ. А та літ. Б) площею 7 676 кв. м та розташовані на четвертому поверсі (в літ. А) будівлі АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу частин нежитлових приміщень від 26 червня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбаль Н. О., зареєстрованого в реєстрі за № 3670; реєстраційний запис на правовстановлюючому документі здійснено Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна у реєстровій книзі № д.5з-494 за реєстровим № 380-з від 04 липня 2007 року.
В пункті 2.2 договору поруки зазначено, що з моменту передання нерухомості у власність кредитора зобов`язання поручителів за цим договором вважаються повністю виконаними і кредитор не вправі пред`явити поручителям жодних додаткових вимог.
За змістом пункту 2.3 договору поруки вимога кредитора про виконання поручителями основного зобов`язання або його частини повинна бути викладена у письмовій формі і буде вважатись поданою належним чином, якщо вона надіслана рекомендованим чи цінним листом (за адресою, що вказана в договорі) чи надана особисто кожному з поручителів.
В пункті 3.2 договору поруки сторони погодили, що порука припиняється в разі припинення зобов`язань за основним договором або у випадку спливу п`ятирічного строку від дня настання строку виконання основного зобов`язання в залежності від того, що наступить раніше, а також в інших випадках, встановлених чинним законодавством.
У вересні 2021 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору поруки від 1 вересня 2007 року.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 вересня 2023 року у справі № 361/8555/21-ц у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору поруки відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 15 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 вересня 2023 року - без змін .
У постанові Київського апеляційного суду від 15 травня 2024 року зазначено, що «предметом договору поруки є забезпечення виконання зобов`язання боржника - ОСОБА_2 . Згідно з пунктом 2.1 договору поруки від 01 вересня 2007 року поручителі відповідають перед кредитором за виконання основного зобов`язання виключно в межах визначеної на день пред`явлення кредитором вимоги вартості належних ОСОБА_3 та ОСОБА_4 нежитлових приміщень, загальною площею 227,60 кв. м, та 364,2 кв. м, що складають 3/100 часток та 4/100 часток відповідно від домоволодіння, загальною площею 7 676 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до пункту 2.2 договору поруки від 1 вересня 2007 року у випадку невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання поручителі зобов`язуються сплатити кредитору протягом 1-го дня з моменту отримання вимоги кредитора та документів, що підтверджують право вимоги, суму, визначену у вимозі, але не більше, ніж розмір вартості нерухомості, або, на розсуд поручителів, передати у власність кредитора нерухомість.
Отже, даний пункт передбачає саме грошове зобов`язання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у разі невиконання основного зобов`язання за договором позики. У той же час передача нерухомого майна визначена як один з альтернативних механізмів реалізації договору, який може бути використаний лише на їх розсуд.
При цьому, підписуючи оспорюваний договір, ОСОБА_1 не звертав увагу на забезпечення зобов`язання за рахунок нерухомого майна, належного поручителям, і не приймав таке нерухоме майно в рахунок погашення зобов`язань за кредитним договором. Сторони передбачили тільки можливість передачі нерухомого майна ОСОБА_1 , яка в подальшому у випадку узгодження сторонами всіх істотних умов такої домовленості, мала би бути належним чином оформлена, з урахуванням вимог чинного законодавства.
Разом з тим, відповідно до матеріалів справи, перехід права власності на нерухоме майно відбувся за мировою угодою, а не за оскаржуваним договором поруки.
Така мирова угода була укладена, визнана та затверджена Солом`янським районним судом міста Києва і стала способом вирішення спору між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , замінивши собою виконання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 грошового зобов`язання за договором поруки.
Наведене свідчить про те, що маючи грошове зобов`язання перед ОСОБА_1 , поручителі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , виявили своє бажання виконати це грошове зобов`язання за рахунок іншого свого майна».
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17 березня 2010 року визнано мирову угоду від 11 березня 2010 року, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення суми позики.
Постановою Київського апеляційного суду від 18 березня 2021 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 9 серпня 2023 року, апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_5 задоволено. Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 17 березня 2010 року про визнання мирової угоди та закриття провадження у справі скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд, з яким погодився суд касаційної інстанції, виходив із того, що умовами мирової угоди порушено права та законні інтереси ОСОБА_5 , а саме право власності на передане майно, оскільки його було придбано під час перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі. ОСОБА_5 до участі у даній справі не залучався, згоди на передачу вказаного майна у власність позивача у даній справі на підставі мирової угоди не надавав.
ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 20 серпня 1999 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 від 20 серпня 1999 року.
20 лютого 2003 року між ТОВ «Фінансово-консультаційний центр сприяння розвитку підприємства» та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень, за умовами якого ОСОБА_3 придбала нежилі приміщення загальною площею 227,6 кв. м, які розташовані на четвертому поверсі нежилих приміщень літ. «А» та складають 3/100 частини від домоволодіння площею 7 676 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Також в матеріалах справи наявна копія договору іпотеки від 23 жовтня 2007 року, укладеного між ОСОБА_4 (майновий поручитель ОСОБА_6 , іпотекодавець) та АКБ «Правекс-Банк» (іпотекодержатель), відповідно до пункту 1.1 якого іпотекодавець для забезпечення виконання в повному обсязі зобов`язань позичальника перед іпотекодержателем за договором про відкриття кредитної лінії № 1-036/07Ф від 23 жовтня 2007 року та можливих змін та доповнень до нього (кредитний договір) щодо сплати процентів, неустойки (штрафу, пені), вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами кредитного договору, відшкодування збитків, іншої заборгованості (основне зобов`язання), передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно: нежитлові приміщення (в літ. А), загальною площею 364,2 кв. м, що складає 4/100 частин домоволодіння (літ. А та літ. Б) площею 7 676,0 кв.м., а саме: приміщення № 2 площею 1,7 кв. м., приміщення № 3 площею 1,3 кв. м, приміщення № 12 площею 117,3 кв. м, приміщення № 15 площею 22,4 кв. м, приміщення № 16 площею 25,6 кв. м, приміщення № 17 площею 16,7 кв. м, приміщення № 18 площею 16,7 кв. м, приміщення № 21 площею 47,4 кв. м, приміщення № 14 площею 66,1 кв. м, приміщення № II площею 17,2 кв. м, приміщення № III площею 12,6 кв. м, приміщення № IV площею 11,3 кв. м, приміщення № V площею 7,9 кв. м, в будинку АДРЕСА_1 . Передане в іпотеку нерухоме майно за домовленістю сторін оцінено в 9 191 000 грн, що за курсом НБУ на дату укладення договору складає 1820000 доларів США.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки 1 вересня 2007 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 договір позики, виконання зобов'язання за яким забезпечено договором поруки, укладеним 1 вересня 2007 року з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , та оскільки відповідачі не виконали свої зобов'язання за договором позики від 1 вересня 2007 року, договором поруки від 1 вересня 2007 року, та не повернули всієї суми позики у встановлені договором строки, і вважаються такими, що прострочили виконання грошового зобов'язання, вимоги позивача про солідарне стягнення з відповідачів суми боргу та 3% річних за договором позики від 1 вересня 2007 року підлягають задоволенню.
Проте, повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно з абзацом першим частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 555 ЦК України поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов`язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг.
З огляду на викладене поручитель хоч і пов`язаний з боржником певними зобов`язальними відносинами, але є самостійним суб`єктом у відносинах з кредитором.
Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України в редакції, чинній на час укладення договору поруки, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).
Необхідно звернути увагу, що умови договору про дію поруки до повного виконання зобов`язань боржника не свідчать, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
З аналізу частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок, що строк поруки відноситься до преклюзивних, це строк існування самого зобов`язання поруки, а застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою, як видом забезпечення зобов`язання. Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судом першої інстанції встановлено, що за умовами п.4 договору позики, сума позики передається позичальнику в момент підписання сторонами договору, і факт отримання суми позики підтверджується фактом підписання договору позичальником.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що між сторонами виникли договірні правовідносини за договором позики. Укладеним у письмовій формі, зміст якого підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, які позичальником позикодавцеві не повернуті.
Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із відсутності підстав вважати поруку ОСОБА_4 припиненою відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки договором позики встановлений строк виконання основного зобов`язання до 01 грудня 2009 року, а ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до позичальника ОСОБА_2 та поручителів, в тому числі до ОСОБА_4 у березні 2010 року, тобто протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Разом з тим, для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212 - 1214 ЦК України).
Згідно абзацу 1 частини першої статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.
Отже, ОСОБА_4 не позбавлена можливості звернутися до суду з відповідним позовом, зокрема про відшкодування шкоди, завданої внаслідок тривалого перебування у власності ОСОБА_1 нерухомого майна на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17 березня 2010 року, яку в подальшому скасовано постановою Київського апеляційного суду від 18 березня 2021 року.
Крім того, враховує, що на час укладення 11 березня 2010 року мирової угоди ОСОБА_4 визнавала заборгованість за договором позики від 1 вересня 2007 року, так як погодилася виконати це грошове зобов`язання за рахунок свого майна. Зазначена мирова угода не оспорювалася сторонами спору, як і не оскаржувалася ухвала суду про її затвердження від 17 березня 2010 року, яка була скасована лише постановою Київського апеляційного суду від 18 березня 2021 року за апеляційною скаргою третьої особи у справі ОСОБА_5 , який не є учасником правовідносин як за договором позики, так і за договором поруки.
Посилання заявника в апеляційній скарзі на те, що відповідно до пункту 3 договору поруки від 1 вересня 2007 року ОСОБА_4 відповідає перед кредитором за виконання основного зобов`язання в межах суми позики, зазначеної в договорі в розмірі 4545000 грн., не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення в частині солідарного стягнення з ОСОБА_4 основної суми позики в розмірі 34761330 грн, виходячи з наступного.
Установлено, що 1 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти у розмірі 4545000 грн., що є еквівалентом 900000 доларів США.
Грошовою одиницею України є гривня (ч.1 ст.99 Конституції України). Але основний закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.1 ст.192 ЦК України). Тобто, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України, тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.
Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов'язання (ч.1 ст.192, ч.1 ст.524, ч.1 ст.533 ЦК України), проте не забороняють вираження у договорі грошового зобов'язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.
Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті ( ч.2 ст.524 ЦК України).
Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч.ч.1та 2 ст.533 ЦК України).
Верховний Суд у постанові від 30 вересня 2019 року у справі № 755/9348/15-ц виснував, що тлумачення ч.2 ст.524 та ч.2 ст.533 ЦК України дозволяє зробити висновок, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Таким чином, ЦК України надає сторонам договору можливість встановити «валютне застереження» у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті при укладенні договору. При цьому, грошовий еквівалент в іноземній валюті буде виступати складовим елементом ціни в договорі. За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквівалента в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в частині другій статті 533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18 жовтня 2024 року у справі № 202/1954/23, від 20 грудня 2023 року у справі № 752/4079/16-ц.
Змінивши предмет позову в лютому 2024 року, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідачів на свою користь суму позики в розмірі 34761330 грн., врахувавши наявність у договорі позики «валютного застереження». 
Посилання апелянта на те, що звернення ОСОБА_1 у 2010 році з позовом без урахування «валютного застереження» нібито свідчить про домовленість сторін визначати суму боргу виключно у гривнях, необґрунтованими і такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та суперечить як узгодженим сторонами умовам договору позики, так і приписам чинного законодавства.
Подання позову без врахування валютного еквівалента зобов'язання не може визнаватись як зміна або відмова від умов договору позики. Воля сторін, закріплена у договорі позики, однозначно свідчить про те, що зобов'язання виражене у грошовому еквіваленті в іноземній валюті, що становить 900000 доларів США. Ця домовленість визначає змін зобов'язання та є невід'ємним елементом ціни договору позики.
Звернення позивача спочатку до суду без врахування «валютного застереження» жодним чином не впливає на матеріально-правову природу зобов'язання і позбавляє позивача права на отримання належних сум із застосуванням курсу Національного банку України до визначеного сторонами валютного еквівалента. Таким чином, посилання апелянта на те, що договір позики нібито не містить умов про повернення суми позики з урахуванням курсу долара США є безпідставними і не враховує правової природи «валютного застереження».
Суд першої інстанції, перевіривши наведений позивачем розрахунок заборгованості, дійшов обґрунтованого висновку в частині солідарного стягнення з позичальника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 основної заборгованості за договором позики від 1 вересня 2007 року в розмірі 34761330 грн., застосувавши курс валют (долара США), встановленого Національним банком України.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині безпідставного стягнення з ОСОБА_4 трьох процентів річних, то в цій частині слід зазначити наступне.
За змістом частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
За змістом наведеної норми закону нарахування трьох процентів річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Установлено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 1 вересня 2007 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 укладено договір поруки від 01 вересня 2007 року, згідно з пунктом 2.1 якого ОСОБА_4 відповідає за виконання боржником його зобов`язань за договором позики виключно в межах визначеної на день пред`явлення кредитором вимоги вартості нежитлових приміщень загальною площею 364,2 кв. м, що складають частку 4/100 від домоволодіння (літ. А та літ. Б) площею 7 676 кв. м та розташовані на четвертому поверсі (в літ. А) будівлі АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_4 на праві власності.
Відповідно до пункту 2.2 договору поруки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання поручителі зобов`язуються сплатити кредитору протягом 1-го дня з моменту отримання вимоги кредитора та документів, що підтверджують право вимоги, суму, визначену у вимозі, але не більше ніж розмір вартості нерухомості, або, на розсуд поручителів, передати у власність кредитора нерухомість. З моменту передання нерухомості у власність кредитора зобов`язання поручителів за цим договором вважаються повністю виконаними і кредитор не вправі пред`явити поручителям жодних додаткових вимог.
За змістом пункту 2.3 договору поруки вимога кредитора про виконання поручителями основного зобов`язання або його частини повинна бути викладена у письмовій формі і буде вважатись поданою належним чином, якщо вона надіслана рекомендованим чи цінним листом (за адресою, що вказана в договорі) чи надана особисто кожному з поручителів.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17 березня 2010 року визнано мирову угоду від 11 березня 2010 року, відповідно до якої - з метою врегулювання спірних питань стосовно повернення суми позики у розмірі 4545000 грн, що є предметом позову відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передають, а позивач ОСОБА_1 приймає у власність, в тому числі і приміщення належне ОСОБА_4 на праві власності. Після виконання цієї умови мирової угоди сторони вважатимуть всі спірні питання, зокрема, щодо повернення суми позики у розмірі 4545000 грн. врегульованими повністю і остаточно, і сторони не будуть мати одна до одної або до третіх осіб майнових претензій щодо сплати суми позики, в тому числі, позивач відмовляється від стягнення будь-яких санкцій (неустойки, курсові різниці і т. і.) з відповідачів.
Отже, сторони домовились про виконання зобов`язання за договором позики шляхом передачі у власність позивача належного поручителям майна, що не суперечить вимогам статті 599 ЦК України. Наведене свідчить про те, що позивач погодився прийняти виконання зобов`язання за договором позики від 1 вересня 2007 року, внаслідок чого з 17 березня 2010 року зобов`язання поручителя ОСОБА_4 за вказаним договором було припинено і відсутні підстави для нарахування та стягнення із поручителя трьох відсотків річних.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом при розгляді касаційної скарги ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 30 травня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року у постанові від 9 квітня 2025 року (провадження № 61-15380св24).
Зважаючи на те, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення трьох процентів річних в розмірі 12754074,88 грн підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.
Керуючись ст.ст. 259, 267, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.
Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 30 травня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення трьох процентів річних в розмірі 12754074,88 грн. скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення трьох процентів річних в розмірі 12754074,88 грн. відмовити.
Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 30 травня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення основної заборгованості за договором позики від 01 вересня 2007 року в розмірі 34761330 грн. залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна 

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус