ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

14 січня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 757/28887/19-ц
Головуючий у першій інстанції – Яременко І. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/8/26

Чернігівський апеляційний суд у складі: 
головуючого-судді: Скрипки А.А.
суддів: Онищенко О.І., Шарапової О.Л.
секретар: Мальцева І.В.

сторони:
позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк ”ПриватБанк”
відповідачі: ОСОБА_1 , 
ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк ”ПриватБанк” на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова у складі судді Яременко І.В. від 29 жовтня 2024 року, місце ухвалення рішення - м.Чернігів, дата складання повного рішення - 19 грудня 2024 року, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк ”ПриватБанк” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк ”ПриватБанк” звернулося до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором №K4VIGE0000005 від 04.06.2007 року в сумі 5 152 970,24 грн.
В обґрунтування вимог заявленого позову АТ КБ ”ПриватБанк” зазначало, що 04.06.2007 року ЗАТ КБ ”ПриватБанк”, яке в подальшому було перейменоване у ПАТ КБ ”ПриватБанк”, правонаступником якого є АТ КБ ”ПриватБанк” та ОСОБА_1 , уклали кредитний договір №K4VIGE0000005.
Позивач вказував, що відповідно до п.1.1. вказаного кредитного договору, банк зобов`язувався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 04.06.2007 року по 03.06.2008 року включно, у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі 1 980 000,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць (тобто 12% річних) на суму залишку заборгованості, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% щомісяця від суми виданого кредиту.
Свої зобов`язання за кредитним договором банк виконав в повному обсязі, надавши позичальнику кредитні кошти, що підтверджується випискою по рахунку НОМЕР_1 .
03.06.2008 року банк та позичальник уклали додаткову угоду №1 до кредитного договору, якою змінили розмір відсоткової ставки за користування кредитом на 1,51% на місяць (18,12% річних) та встановили кінцевим терміном повернення кредиту - 02.06.2009 року.
16.02.2009 року банк та позичальник уклали додаткову угоду №2 до кредитного договору, якою змінили валюту зобов`язання, встановивши, що розмір наданого позичальнику кредиту становить 16 775 600,46 грн., а також змінили розмір відсоткової ставки за користування кредитом на 2,25% на місяць (27% річних).
Свої зобов`язання за кредитним договором банк виконав в повному обсязі, надавши позичальнику кредитні кошти, що підтверджується випискою по рахунку НОМЕР_2 .
20.05.2013 року банк та позичальник уклали додаткову угоду №3 до кредитного договору, якою визначили, що розмір наданого позичальнику кредиту складає 27 916 600,00 грн., відсоткова ставка за користування кредитом - 0,12% річних. Цією ж додатковою угодою сторони узгодили, що погашення заборгованості здійснюється згідно із додатком до цієї додаткової угоди, який встановлює графік погашення заборгованості.
20.05.2013 року банк та ОСОБА_2 уклали договір поруки №K4VIGE0000005/1. 
Відповідно до пунктів 1, 18.1. договору поруки, предметом цього договору є надання поруки ОСОБА_2 перед AT КБ ”ПриватБанк” за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором №K4VIGE0000005 від 04.06.2007 року, в редакції додаткової угоди №3, зокрема, повернення кредиту, наданого у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у сумі 27 916 600,00 грн. у термін до 31.05.2018 року, сплати відсотків за користування кредитом, сплати платежів за тілом кредиту у розмірі та у відповідності до строків, встановлених додатком до додаткової угоди №3.
За змістом п.18.2. договору поруки, поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором у розмірі, що не перевищує 13 500 000,00 грн.
Пунктом 14 договору поруки передбачено, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.
Відповідно до п.2.2.4 кредитного договору, на позичальника було покладено обов`язок здійснювати погашення кредиту у порядку, сумах та строки, передбачені пунктами 1.1., 2.3.3. цього договору.
Пунктом 1.1. кредитного договору, в редакції від 20.05.2013 року передбачено, що погашення заборгованості здійснюється згідно з додатком до цієї додаткової угоди, який встановлює наступний графік погашення заборгованості: 
1) 31.05.2014 року – 5 585 018,37 грн.;
2) 31.05.2015 року – 5 585 018,37 грн.;
3) 31.05.2016 року – 5 585 018,37 грн.;
4) 31.05.2017 року – 5 585 018,37 грн.;
5) 31.05.2018 року – 5 678 788,61 грн.
За доводами позивача, у порушення положень законодавства та умов договору, відповідач ОСОБА_1 не сплатив платіж, передбачений графіком, за 31.05.2016 року в сумі - 5 585 018,37 грн. (третій платіж), що підтверджується виписками по рахунках НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 . Лише 13.01.2017 року в рахунок погашення простроченого платежу за 31.05.2016 року надійшло 411 542,69 грн., після чого залишок простроченої заборгованості за цим платежем становить 5 152 970,24 грн. З підстав, встановлених ч.1 статті 543, ч.1 та ч.2 статті 554, статті 599, статті 610 ЦК України, позивач звернувся до суду із матеріально-правовою вимогою про солідарне стягнення вказаної суми заборгованості з обох відповідачів. 
Позивач вказував, що станом на 30.05.2019 року (дата звернення з цим позовом до суду), заборгованість відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №K4VIGE0000005 від 04.06.2007 року становить 16 385 438,91 грн., та складається із наступного: 16 377 713,59 грн. - прострочена заборгованість за наданим кредитом; 7 725,32 грн. - прострочена заборгованість по процентам за користування кредитом. Посилаючись на приписи статей: 15, 16 ЦК України, позивач просив задовольнити позовні вимоги в розмірі 5 152 970,24 грн., що відповідає розміру непогашеного простроченого платежу за 31.05.2016 року. Позивач зазначав, що законом не встановлений обов`язкового досудового порядку врегулювання спірних правовідносин, проте, на адреси відповідачів направлялись відповідні претензії, які виконані не були. 

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.09.2019 року вказана позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с.41, том 1).
12.11.2019 року представником відповідача ОСОБА_1 було подано відзив на позовну заяву, в якій він просить відмовити у задоволенні позову. Заперечення зводяться до того, що після укладення додаткової угоди №3, ОСОБА_1 20.05.2013 року сплатив позивачу 5 585 020,00 грн., що підтверджується відповідною квитанцією. 
Відповідно до довідки позивача, вказані грошові кошти були сплачені ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, згідно додаткової угоди №3 від 20.05.2013 року.
25.05.2015 року, тобто у строк, встановлений додатковою угодою №3 до Кредитного договору, ОСОБА_1 було здійснено другий (черговий) платіж за кредитним договором на суму 5 264 340 грн., що підтверджується дублікатом квитанції від 25.05.2015 року №4293349628.
Стороною відповідача ОСОБА_1 було зазначено, що вказані обставини вже були встановлені судами, в межах розгляду судових справ №751/2322/17, №751/1403/18.
В подальшому, листом від 14.08.2015 року ПАТ КБ ”ПриватБанк” повідомив ОСОБА_1 про те, що станом на 14.08.2015 року, у нього наявна прострочена заборгованість за кредитним договором №K4VIGE0000005 від 04.06.2007 року в розмірі 5 583 968,91 грн., тому відповідно до п.17 договору про заощадження №SAMDN25000735289172 від 20.05.2013 року, депозитний договір буде розірваний 26.08.2015 року, а грошові кошти будуть направлені на врегулювання простроченої заборгованості.
26.08.2015 року грошові кошти у розмірі 5 583 969,00 грн. були списані ПАТ КБ ”ПриватБанк” з суми вкладу на погашення простроченої заборгованості за кредитним договором №K4VIGE0000005 від 04.06.2007 року. Таким чином, списавши 26.08.2015 року вказані грошові кошти з депозитного рахунку ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитом, позивач здійснив погашення заборгованості за третім платежем, строк оплати за яким - 31.05.2016 року, тому сторона відповідача вважає, що у відповідача ОСОБА_1 відсутня заборгованість у розмірі 5 152 970,24 грн. за простроченим платежем 31.05.2016 року за кредитним договором (а.с.52, том 1).

28.12.2019 року від позивача на адресу Печерського районного суду м. Києва надійшла відповідь на відзив, у якій позивач просив залишити без уваги доводи відповідача, а позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, вказуючи, що у своєму відзиві представник відповідача ОСОБА_1 посилається на списання грошових коштів в рахунок погашення заборгованості та вказує, що 26.08.2015 року грошові кошти в розмірі 5 583 969,00 грн. були списані АТ КБ ”ПриватБанк” з суми вкладу на погашення простроченої заборгованості за кредитним договором №K4VIGE0000005 від 04.06.2007. При цьому, зазначають, що відповідно до виписки по рахунку відповідача, дане зарахування банком було здійснено за минулий період. Згідно із випискою, з 01.06.2016 року по 13.01.2017 року в рахунок погашення заборгованості надійшли кошти в розмірі 195 314,83 грн. та 216 227,86 грн., а сума заборгованості складає 5 152 970,24 грн. (а.с.100-102, том 1).
28.07.2020 року від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Фрідмана О.О. до Печерського районного суду м. Києва надійшли пояснення по справі, у яких він вказує, що Новозаводським районним судом м. Чернігова розглянуто цивільну справу №751/2322/17 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ ”ПриватБанк” про розірвання договору та стягнення грошових коштів, який рішенням вказаного суду від 05.07.2018 року задоволено частково. Також у вказаній цивільній справі Новозаводським районним судом м. Чернігова 31.07.2018 року ухвалено додаткове рішення. Вказані рішення суду були переглянуті в апеляційному та касаційному порядку. Під час розгляду справи №751/2322/17 судами вказаних інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 20.05.2013 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, згідно із додатковою угодою №3 від 20.05.2013 року, сплатив на користь банку 5 585 020 грн. (перший платіж). 25.02.2015 року, тобто у строк, встановлений додатковою угодою №3 до кредитного договору, ОСОБА_1 було здійснено другий (черговий платіж) за кредитним договором на суму 5 264 340 грн., що підтверджується дублікатом квитанції від 25.05.2015 року №4293349628. Третій черговий платіж, згідно додаткової угоди №3 до кредитного договору, щодо якого виник спір у даній справі, банк списав з депозитного рахунку ОСОБА_1 26.08.2015 року, що також підтверджено судовим рішенням у справі №751/2322/17. Сторона відповідача зазначала, що судовими рішеннями у вказаній справі встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 зі сплати 5 585 018,37 грн., що відповідає розміру непогашеного простроченого платежу 31.05.2016 року - відсутня. Сторона відповідача просила у задоволенні позовних вимог АТ КБ ”ПриватБанк” до ОСОБА_1 відмовити повністю (а.с.214-215, том 1).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.07.2020 року було задоволено клопотання представника позивача про забезпечення позову, накладено арешт на нерухоме майно та транспортні засоби, що належать відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.246-247, том 1).
Постановою Київського апеляційного суду від 11.02.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , до якої приєднався ОСОБА_2 , було задоволено. Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 29.07.2020 року - скасовано. Ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні заяви АТ КБ ”ПриватБанк” про забезпечення позову по цивільній справі за позовом АТ КБ ”ПриватБанк” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовлено (а.с.175-182, том 2).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.07.2020 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті (а.с.248, том 1).

26.08.2020 року до Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Іщенко І.П. надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник просила у задоволенні позовних вимог АТ КБ ”ПриватБанк” до ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі. Вважає, що порука за договором поруки №K4VIGE0000005/1 від 20.05.2013 року, є припиненою в силу положень ч.4 статті 559 ЦК України. Зазначала, що зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 прострочив сплату чергового платежу, передбаченого додатковою угодою №3 до кредитного договору, строк сплати за яким настав 31.05.2016 року. Відповідно до п.18 договору поруки, при порушенні боржником строків погашення заборгованості, зазначених у кредитному договорі, понад 30 днів, щодо зобов`язань строк виконання яких не настав, терміном повернення кредиту вважається 31 день з моменту виникнення порушення, заборгованість за кредитом, починаючи з 31 дня порушення, вважається простроченою. Таким чином, строк виконання зобов`язань за кредитним договором у ОСОБА_1 настав 01.07.2016 року. Отже, строк виконання основного зобов`язання, передбачений ч.4 статті 559 ЦК України (шестимісячний строк), підлягає обрахуванню з цієї дати. Вказує, що відповідно до графіка погашення кредиту в редакції додаткової угоди №3 до кредитного договору, чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 31 травня кожного року, тому з часу несплати кожного із платежів, відповідно до статті 261 ЦК України, починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого ч.4 статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя, отже, вважає поруку припиненою, в силу ч.4 статті 559 ЦК України, з 01.01.2017 року. Також у відзиві представник відповідача Яворського О.П. зазначає про порушення позивачем правил підсудності при зверненні до суду та вказує, що даний спір має вирішуватися Новозаводським районним судом м.Чернігова за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання ОСОБА_1 (а.с.214-216, том 2).

21.09.2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшли заяви представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Іщенко І.П. про застосування позовної давності та представника відповідача ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу позовної давності, зміст та вимоги яких зводяться до наступного. В рамках кредитного договору №K4VIGE0000005 від 04.06.2007 року та додаткових угод до нього, позивач 20.05.2014 року направив ОСОБА_1 претензію №401, за змістом якої, у відповідності до статей: 1050, 1054 ЦК України, позивач вимагає у ОСОБА_1 повернення суми кредиту у повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих в день повернення кредиту в тридцятиденний строк. Вказані листи позивача були предметом дослідження під час розгляду судової справи №751/1403/18 за позовом АТ КБ ”ПриватБанк” до ОСОБА_1 про визнання недійсною додаткової угоди №3 до кредитного договору. Таким чином, позивач, направляючи претензію від 20.05.2014 року №401 змінив строк виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, в редакції додаткової угоди №3 від 20.05.2013 року та встановив строк погашення всієї заборгованості за кредитним договором до 20.06.2014 року. Посилаючись на статтю 530, статті: 256, 257, 261 ЦК України, представники відповідачів зазначають, що за вказаних обставин перебіг строку позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором розпочався 21.06.2014 року. Після вказаної дати ОСОБА_1 здійснив часткове погашення заборгованості за кредитним договором шляхом сплати на користь позивача 5 264 340 грн., що підтверджується дублікатом квитанції від 25.05.2015 року №4293349626. За положеннями статті 264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Таким чином, вважають перебіг позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором розпочався 25.05.2015 року. ОСОБА_1 в період з 25.05.2015 року по 25.05.2018 року не вчиняв жодних інших дій, передбачених статтею 264 ЦК України, які можна кваліфікувати, як переривання позовної давності. Також позивач у вказаний період не звертався до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором. На підставі статті 267 ЦК України, відповідачі заявляють про сплив позовної давності та просять суд застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог (а.с.6-7, 15-16, том 3).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.09.2022 року дану справу №757/28887/19 було передано на розгляд до Новозаводського районного суду м.Чернігова за підсудністю (а.с.75-76, том 3).

09.01.2023 року цивільна справа №757/28887/19 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк ”Приватбанк” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором надійшла до Новозаводського районного суду м.Чернігова (а.с.78, том 3).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.01.2023 року головуючим суддею визначено суддю Яременко І.В. (а.с.81, том 3). 

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10.01.2023 року цивільна справа №757/28887/19 прийнята до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с.82, том 3).

Згідно матеріалів справи, 21.05.2021 року АТ КБ ”ПриватБанк” звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом (справа №757/30594/21-ц,) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за тим самим кредитним договором №K4VIGE0000005 від 04.06.2007 року - 5 678 788,61 грн. простроченого платежу від 31.05.2018 року (п`ятий платіж згідно графіку погашення заборгованості - додатку до додаткової угоди №3 до вказаного кредитного договору), з аналогічних правових підстав, що і у позовній заяві АТ КБ ”ПриватБанк” від 30.05.2019 року. Також позивач просив стягнути 505 489, 98 грн. суми відсотків (3% річних), згідно ч.2 статті 625 ЦК України, за невиконання платежу від 31.05.2018 року на суму 5 678 788,61 грн., за період з 01.06.2018 року по 19.05.2021 року, та 1 158 674,85 грн. - суму інфляційних втрат за період з 01.06.2018 року по 30.04.2021 року, згідно ч.2 статті 625 ЦК України, а всього просив стягнути солідарно з обох відповідачів суму в розмірі 7 342 953,44 грн. та судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи (а.с.1-10, том 4).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.09.2021 року справу №757/30594/21-ц за позовом АТ КБ ”ПриватБанк” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, було передано до Косівського районного суду Івано-Франківської області за підсудністю (а.с.73, том 4). 

10.06.2022 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Фрідмана О.О. було задоволено частково, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 29.09.2021 року - скасовано, а матеріали справи №757/30594/21-ц направлено за підсудністю до Новозаводського районного суду м. Чернігова (а.с.111-112, том 4). 

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05.07.2022 року, головуючим суддею визначено суддю Овсієнка Ю.К. (а.с.117, том 4). 

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова Овсієнка Ю.К. від 26.07.2022 року вказана позовна заява у справі №757/30594/21-ц прийнята до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с.120, том 4).

16.09.2022 року представником відповідача ОСОБА_1 на адресу Новозаводського районного суду м. Чернігова було подано відзив, згідно якого він просить відмовити у задоволенні позовних вимог з аналогічних обґрунтувань, наведених у відзиві та письмових поясненнях на позов АТ КБ ”ПриватБанк” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у справі №757/28887/19. Крім того, зазначає, що згідно судових рішень, які набрали законної сили, за результатами розгляду справи №751/2322/17 АТ КБ ”ПриватБанк” зобов`язано сплатити ОСОБА_1 14 675 738,40 грн. Враховуючи, що у позивача існують зобов`язання перед ОСОБА_1 , які випливають із договору про заощадження №SAMDN25000735289172 від 20.05.2013 року, ОСОБА_1 10.11.2020 року було направлено на адресу позивача заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог на загальну суму 14 675 738,40 грн., що випливають у позивача перед ОСОБА_1 за вказаним договором про заощадження та у ОСОБА_1 перед позивачем, що випливають із кредитного договору №K4VIGE0000005 від 04.06.2007 року. Таким чином, вважає, в силу статті 601 ЦК України, внаслідок подання ОСОБА_1 заяв про зарахування зустрічних однорідних вимог, його зобов`язання за кредитним договором №K4VIGE0000005 від 04.06.2007 року перед позивачем на суму 14 675 738,40 грн., є припиненими. Також звертає увагу суду на те, що у провадженні судів України перебувала справа №372/2924/20, предметом якої були вимоги АТ КБ ”ПриватБанк” до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, в межах предмету розгляду якої банк вимагав в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №K4VIGE0000005 від 04.06.2007 року у розмірі 16 377 713,59 грн., звернути стягнення на земельну ділянку. Предметом доказування у вказаній справі було, зокрема, визначення наявності та розміру заборгованості за кредитним договором. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 13.07.2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 03.02.2022 року та постановою Верховного Суду від 17.08.2022 року у справі №372/2924/20, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. Висновком суду першої інстанції встановлено розмір заборгованості за кредитним договором, станом на час розгляду справи 13.07.2021 року - 1 732 890,01 грн., з яким погодився і суд апеляційної інстанції у постанові від 03.02.2022 року у справі №372/2924/20. Тому вважає, що твердження позивача у справі №757/30594/21-ц про те, що ОСОБА_1 повинен сплатити банку заборгованість 7 342 953,44 грн., суперечить дійсним обставинам справи (а.с.132-136, 143-147, том 4).

11.10.2022 року представником позивача - адвокатом Рожком С.М. до Новозаводського районного суду м. Чернігова було подано письмові пояснення у справі №757/30594/21-ц, у яких, заперечуючи доводи відповідачів щодо спливу строку позовної давності, він вказує на нікчемність претензії №401 від 20.05.2014 року та відсутність настання негативних наслідків для позичальника у вигляді зобов`язання достроково повернути заборгованість. Тому позивач вважає, що такий лист не створює юридичних наслідків для сторін правочину, зокрема, для позичальника. Вказує, що відповідач помилково посилається на претензію №401 від 20.05.2014 року, як на підставу для зміни строку виконання зобов`язань за кредитним договором. Строк виконання зобов`язання визначено у договорі - 31.05.2018 року. Крім того, у справі №372/2924/20 встановлено, що листом від 21.02.2017 року банк, як кредитор, змінив строк виконання основного зобов`язання, і тому саме з 24.03.2017 року розпочався відлік строку позовної давності, який було перервано пред`явленням банком позовної заяви 30.05.2019 року до Печерського районного суду м. Києва у справі №757/28887/19. Також, на думку представника позивача, ОСОБА_1 визнав наявність заборгованості перед банком, про що свідчать його заяви до банку від 10.11.2020 року про зарахування зустрічних грошових вимог на загальну суму 14 675 738,40 грн. Таким чином, представник позивача вважає, що банком не пропущено строк позовної давності. Крім того, представник позивача вказує, що ОСОБА_1 до відзиву долучено копію претензії №401 від 20.05.2014 року, яка є копією письмового доказу, у жодному документі в матеріалах справи відповідачем не зазначено про наявність у нього або іншої особи оригіналу цього письмового доказу. У банку відсутні відомості щодо направлення відповідачу вказаної претензії, а також відсутній зразок (текст) такої претензії, тому у позивача є сумніви щодо оригінальності такої претензії, наявності підпису представника ( ОСОБА_4 ) та проставлення його печатки на поданому відповідачем документі (а.с.1-7, том 5). 

02.01.2023 року стороною позивача на адресу Новозаводського районного суду м.Чернігова у справі №757/30594/21-ц було подано заяву про забезпечення позову (а.с.80-86, том 5).

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10.01.2023 року у справі №757/30594/21-ц, у забезпечення позову було накладено арешт на нерухоме майно, що належить відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.118-120, том 5).

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 14.02.2023 року у цивільній справі №757/30594/21-ц за позовом АТ КБ ”ПриватБанк” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, 3% річних та інфляційних втрат, було задоволено клопотання представників позивача та відповідача, цивільну справу №757/30594/21-ц передано судді Яременко І.В. для вирішення питання про об`єднання зі справою №757/28887/19-ц (а.с.147-148, том 5).

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29.05.2023 року цивільну справу №757/28887/19-ц за позовом АТ КБ ”ПриватБанк” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та цивільну справу №757/30594/21-ц за позовом АТ КБ ”ПриватБанк” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, об`єднано в одне провадження, присвоєно справі номер №757/28887/19-ц, провадження 2/751/503/23 (а.с.159-161, том 3). 

27.06.2023 року представник позивача надіслав на адресу суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, згідно якої позивач просить: стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором № K4VIGE0000005 від 04.06.2007 року в сумі 14 847 923,27 грн., яка складається із: 3 136 818,35 грн. - прострочений платіж від 31.05.2016 року; 843 233,65 грн. - 3% річних за період з 01.06.2016 року по 23.02.2022 року; 2 842 955,38 грн. - інфляційні втрати з 01.06.2016 року по 23.02.2022 року; 5 678 788,61 грн. - прострочений платіж від 31.05.2018 року; 636 179,90 грн. - 3% річних за період з 01.06.2018 по 23.02.2022 року; 1 709 947,38 грн. - інфляційні втрати з 01.06.2018 року по 23.02.2022 року та судові витрати у вигляді судового збору. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує, зокрема тим, що 04.06.2007 року ЗАТ КБ ”ПриватБанк”, правонаступником якого є АТ КБ ”ПриватБанк” та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №K4VIGE0000005. Свої зобов`язання за кредитним договором банк виконав в повному обсязі, надавши позичальнику кредитні кошти. 03.06.2008 року банк та позичальник уклали додаткову угоду №1 до кредитного договору. 16.02.2009 року банк та позичальник уклали додаткову угоду №2 до кредитного договору. 20.05.2013 року банк та позичальник уклали додаткову угоду №3 до кредитного договору, якою визначили, що розмір наданого позичальнику кредиту складає 27 916 600,00 грн., відсоткова ставка за користування кредитом - 0,12% річних. Цією ж додатковою угодою сторони узгодили, що погашення заборгованості здійснюється згідно із додатком до цієї додаткової угоди, який встановлює графік погашення заборгованості.
20.05.2013 року банк та ОСОБА_2 уклали договір поруки №K4VIGE0000005/1. У порушення приписів законодавства та умов договору, ОСОБА_1 не сплатив платежі, передбачені графіком, за 31.05.2016 року (третій платіж) та за 31.05.2018 року (п`ятий платіж), що підтверджується виписками по рахунках НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , таким чином, позивач звернувся до суду про стягнення даних платежів.
Щодо вимог за третім платежем від 31.05.2016 року, позивач зазначає, що позичальник ОСОБА_1 не сплатив платіж, передбачений графіком, за 31.05.2016 року у розмірі 5 585 018,37 грн. Лише 13.01.2017 року в рахунок погашення простроченого платежу за 31.05.2016 року надійшло 411 542,69 грн., після чого залишок простроченої заборгованості за цим платежем становив 5 152 970,24 грн., та 31.05.2019 року банк звернувся до суду про стягнення залишку по цьому платежу.
Водночас у справі №751/2322/17 за позовом ОСОБА_1 рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05.07.2018 року, додатковим рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31.07.2018 року, постановою Чернігівського апеляційного суду від 28.11.2018 року, які залишені без змін постановою Верховного Суду від 24.06.2020 року, стягнуто з AT КБ ”ПриватБанк” 7 752 581,40 грн., з яких, депозит - 5 585 020 грн., відсотки - 1 338 147,21 грн., 3% річних - 149 188,89 грн., втрати від інфляції - 680 255,44 грн.
AT КБ ”ПриватБанк” на підставі платіжного доручення №L04217CS05 від 21.04.2021 року, перерахував суму у розмірі 7 491 672,83 грн. (з відрахуванням податків).
Так, сума 7 491 672,83 грн. розподілена наступним чином - у розмірі 5 585 018,37 грн. - на погашення в повному обсязі четвертого платежу за 31.05.2017 року; залишок направлено на часткове погашення третього платежу від 31.05.2016 року, що є предметом спору у справі №757/28887/19, таким чином, з урахуванням часткових погашень та коригувань, розмір заборгованості по третьому платежу, станом на 21.04.2021 року, складає суму 3 136 818,35 грн., яка підлягає стягненню з відповідачів.
Оскільки боржник прострочив виконання зобов`язання, кредитор в силу Цивільного кодексу, має право нарахувати 3% річних та інфляційні втрати.
Згідно розрахунків позивача, сума відсотків (3% річних), згідно ч.2 статті 625 ЦК України, за невиконання простроченого платежу від 31.05.2016 року за період з 01.06.2016 року по 23.02.2022 року, складає 843 233,65 грн., сума інфляційних втрат, згідно ч. 2 статті 625 ЦК України, за невиконання простроченого платежу від 31.05.2016 року, за період з 01.06.2016 року по 23.02.2022 року, складає 2 842 955,38 грн.
Щодо вимог за п`ятим платежем від 31.05.2018 року, позивач зазначає, що відповідач ОСОБА_1 ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань, прострочений платіж від 31.05.2018 року в розмірі 5 678 788,61 грн. не сплачує, дане зобов`язання на даний час не виконано боржником, отже, крім іншого, кредитор має право на стягнення сум, передбачених положенням ч. 2 статті 625 ЦК України в солідарному порядку.
Згідно розрахунків позивача, сума відсотків (3% річних), згідно ч. 2 статті 625 ЦК України, за невиконання простроченого платежу 5 678 788,61 грн. за період з 01.06.2018 року по 23.02.2022 року, складає 636 179,90 грн., сума інфляційних втрат, згідно ч. 2 статті 625 ЦК України, за невиконання простроченого платежу - 5 678 788,61 грн. за період з 01.06.2018 року по 23.02.2022 року, складає 1 709 947,38 грн. Всього з відповідачів, за доводами позивача підлягає стягненню у солідарному порядку сума заборгованості - 14 847 923,27 грн. 
Сторона позивача вважає, що позовна давність щодо вимоги про стягнення заборгованості переривалась шляхом пред`явлення позову та не пропущена позивачем (а.с.177-190, том 3). 

Крім того, від позивача до суду надійшла датована 18.07.2023 року заява про визнання повністю недійсним пов`язаного з предметом спору правочину, в порядку ч.3 статті 264 ЦПК України, в якій позивач просив суд під час ухвалення рішення по суті справи №757/28887/19-ц визнати повністю недійсним з моменту його укладення, пов`язаний з предметом спору у справі №757/28887/19-ц односторонній правочин, вчинений ОСОБА_1 у вигляді заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог №2 від 10.11.2020 року та припинення зобов`язань перед AT КБ ”ПриватБанк” на суму 6 923 167 грн., що виникло з кредитного договору №K4VIGE0000005 від 04.06.2007 року, в редакції додаткової угоди №3 від 20.05.2013 року. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказував, що заява від 10.11.2020 року про зарахування зустрічних однорідних вимог №2 ґрунтується на тому, що додатковим рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 31.07.2018 року, яке було змінено постановою Чернігівського апеляційного суду від 12.08.2020 року у справі №751/2322/17-ц, стягнуто з АТ КБ ”ПриватБанк” на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 6 923 167,00 грн., тому зобов`язання ОСОБА_1 на суму 6 923 167,00 грн. перед АТ КБ ”ПриватБанк”, що випливають із кредитного договору №K4VIGE0000005 від 04.06.2007 року, в редакції додаткової угоди №3 від 20.05.2013 року до вказаного договору, є припиненими. Позивач вважає, що дана заява суперечить статті 601 ЦК України. 14.06.2023 року постановою Верховного Суду касаційна скарга АТ КБ ”ПриватБанк” була задоволена, додаткове рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 31.07.2018 року, яке змінено постановою Чернігівського апеляційного суду від 12.08.2020 року у справі №751/2322/17-ц, скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ ”ПриватБанк” про стягнення 6 923 167,00 грн. - відмовлено в повному обсязі, тому зобов`язання у банку щодо сплати даних коштів не виникло. Крім того, позивач зазначає, що на час вчинення оспорюваної заяви від 10.11.2020 року про зарахування зустрічних однорідних вимог №2, між сторонами був наявний спір щодо змісту умов виконання та розміру зобов`язань, тобто, сума заборгованості кожної зі сторін на дату вчинення одностороннього правочину із зарахуванням зустрічних однорідних вимог була спірною, що суперечить ч.1 статті 601 ЦК України. Судовими рішеннями, які набрали законної сили, не було остаточно встановлено розмір боргових зобов`язань та наявності у таких зобов`язаннях прозорості та безспірності вимог, тому оспорювана заява суперечить нормам цивільного закону. Таким чином, за доводами позивача, оскільки зустрічні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ ”ПриватБанк” не є зустрічними, однорідними, строк виконання таких вимог не настав, відсутнє судове рішення про стягнення коштів, то зарахування таких зустрічних позовних вимог за оспорюваним одностороннім правочином не відповідає вимогам статей: 203, 215, 598, 601 ЦК України, а вчинена заява про зарахування зустрічних однорідних вимог, є недійсною (а.с.224-230, том 3).

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 29.10.2024 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк ”ПриватБанк” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство Комерційний банк ”ПриватБанк” просить: скасувати рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 29.10.2024 року по об`єднаній цивільній справі № 757/28887/19-ц (провадження № 2/751/503/23) за позовом АТ КБ ”ПриваиБанк” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі; визнати повністю недійсним з моменту його укладення, пов`язаний з предметом спору у справі №757/28887/19-ц односторонній правочин, вчинений ОСОБА_1 у вигляді заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог №2 від 10.11.2020 року та припинення зобов`язань перед AT КБ ”ПриватБанк” на суму 6 923 167 грн.; стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ КБ ”ПриватБанк” заборгованість за кредитним договором №K4VIGE0000005 від 04.06.2007 року у розмірі 14 847 923,27 грн., яка складається із: 3 136 818,35 грн. - прострочений платіж від 31.05.2016 року; 843 233,65 грн. - 3% річних за період з 01.06.2016 року по 23.02.2022 року; 2 842 955,38 грн. - інфляційні втрати з 01.06.2016 року по 23.02.2022 року; 5 678 788, 61 грн. - прострочений платіж від 31.05.2018 року; 636 179,90 грн. - 3% річних за період з 01.06.2018 року по 23.02.2022 року; 1 709 947,38 грн. - інфляційні втрати з 01.06.2018 року по 23.02.2022 року; судові витрати покласти на відповідачів. 
Доводи апеляційної скарги АТ КБ ”ПриватБанк” зазначають, що рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29.10.2024 року підлягає скасуванню із ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки воно є незаконним, винесеним із порушенням норм процесуального та матеріального права, за невідповідності висновків суду обставинам справи.
В доводах апеляційної скарги АТ КБ ”ПриватБанк” вказує, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення із відповідачів заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ”…позивач, направляючи претензію від 20.05.2014 №401 фактично змінив строк виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором №K4VIG0000005 від 04.06.2007 року в редакції Додаткової угоди №3 від 20.05.2013 року. Отже, перебіг позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором (як зазначено у претензії) розпочався зі спливом тридцятиденного строку, визначеного позивачем у претензії від 20.05.2014 року №401, а саме 21.06.2014 року. Як встановлено судом, після 21.06.2014 року ОСОБА_1 здійснив часткове погашення заборгованості за кредитним договором шляхом сплати на користь позивача 5 264 340 грн. (квитанція №4293349626 від 25.05.2015 року). За приписами статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Таким чином, перебіг позовної давності для звернення до суду з позовом стягнення заборгованості за кредитним договором розпочався заново 25.05.2015 року.” Апелянт вважає, що він звернувся до суду в межах загального строку позовної давності. При цьому, вказує, що пунктом 1.1. кредитного договору, в редакції додаткової угоди №3 від 20.05.2013 року, передбачено, що погашення заборгованості здійснюється згідно із додатком до цієї додаткової угоди, який встановлює наступний графік погашення заборгованості:
31.05.2014 - 5 585 018,37 грн.;
31.05.2015 - 5 585 018,37 грн.;
31.05.2016 - 5 585 018,37 грн.; (справа №757/28887/19)
31.05.2017 - 5 585 018,37 грн.;
31.05.2018 - 5 678 788,61 грн. (справа №757/30594/21).

За доводами апеляційної скарги, позовні вимоги у цій справі заявлені щодо невиконання ОСОБА_1 зобов`язань по сплаті 3 платежу за 31.05.2016 року у розмірі 5 585 018,37 грн. та 5 платежу за 31.05.2018 року у розмірі 5 678 788,61 грн. Апелянт стверджує, що суд першої інстанції помилково посилається на претензії від 20.05.2014 року за №401 та від 02.09.2014 року за №30.1.0.0/2-401, як на підставу для зміни строку виконання зобов`язання за кредитним договором, оскільки відповідні листи не мали наслідком дострокову зміну терміну кредитування. Так, претензія датована 20.05.2014, тобто, коли ще не настав строк виконання чергового платежу, який встановлений графіком 31.05.2014 року та за відсутності прострочення. Аналогічно, претензія від 02.09.2014 року за №30.1.0.0/2-401 також датована, ще коли не настав строк виконання чергового платежу від 31.05.2015 року, оскільки платіж від 31.05.2014 року був сплачений позичальником. Отже, такі претензії не мали правового значення та не підлягали виконанню, оскільки прострочення повернення чергової частини не відбулось, тому право вимоги дострокового повернення частини позики, що залишилася, не виникло у кредитора. Доводи апеляційної скарги вказують, що як зазначає і сам позичальник, 20.05.2013 року ОСОБА_1 сплатив перший платіж у розмірі 5 585 020,00 грн., відповідно до додаткової угоди №3, тобто платіж, який встановлений графіком 31.05.2014 року. Також позичальник не заперечує здійснення ним 25.05.2015 року оплати чергового другого платежу у розмірі 5 264 340,00 грн., який встановлений графіком 31.05.2015 року. Таким чином, сама лише наявність претензії або вимоги до позичальника про повернення кредиту в повному обсязі, без наявності фактів прострочення повернення чергової частини, свідчить про невідповідність такого листа положенням закону (ч.2 статті 1050 ЦК України), та відповідно про її нікчемність та відсутність настання негативних наслідків для позичальника у вигляді зобов`язання достроково повернути заборгованість, тому такі претензії не створювали юридичних наслідків для сторін правочину, зокрема, для позичальника та не змінювали достроково строку кредитування.
Доводи апеляційної скарги вказують, що строк виконання основного зобов`язання встановлений у договорі - 31.05.2018 року. Так, із копії листа банку від 21.02.2017 року, адресованого ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , вбачається, що кредитор вимагає від ОСОБА_1 повернення суми кредиту у повному обсязі, а також повідомляє ОСОБА_1 про свій намір звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання чи неналежного виконання позичальником порушеного зобов`язання та те, що зобов`язання повинні бути виконані протягом 30-денного строку з дня отримання вимоги, тобто, з 24.03.2017 року розпочався перебіг строку позовної давності, у зв`язку з невиконанням пред`явлення вимоги. У справі №372/2924/20 встановлено, що листом від 21.02.2017 банк, як кредитор, змінив строк виконання основного зобов`язання, і тому саме з 24.03.2017 року розпочався відлік строку позовної давності.
Враховуючи неналежне виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором, 30.05.2019 року АТ КБ ”Приват Банк” звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором №K4VIGE0000005 від 04.06.2007 року у розмірі 5 152 970,24 грн., третій платіж, дата погашення якого за графіком 31.05.2016 року. 25.09.2019 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва було відкрито провадження по справі №757/28887/19, яка в подальшому передана до Новозаводського районного суду м. Чернігова. Доводи апеляційної скарги стверджують, що пред`явлення позову щодо частини заборгованості, право на яку має позивач, перериває строки позовної давності до усіх вимог та усієї заборгованості позичальника, тому позовна заява у цій справі подана в межах загального строку позовної давності, оскільки 24.03.2017 року розпочався перебіг строку позовної давності, який перерваний пред`явленням позову 30.05.2019 року у справі №757/28887/19, та позовом у справі №757/30594/21, який подано 21.05.2021 року.
Апелянт не погоджується із відмовою суду першої інстанції у задоволенні його заяви про визнання повністю недійсним пов`язаного з предметом спору правочину (в порядку ч.3 ст.264 ЦПК України). За доводами апелянта, заява ОСОБА_1 про зарахування зустрічних однорідних вимог №2 прямо пов`язана із предметом спору, оскільки предметом спору є стягнення заборгованості за кредитним договором, а боржник посилається на часткове припинення зобов`язань за договором на підставі заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, що порушує права позивача, тому що судові рішення, на підставі яких вчинена заява про зарахування зустрічних однорідних вимог - скасовані, і у задоволенні позовних вимог - відмовлено. Апелянт стверджує, що тому заява є недійсною і суперечить цивільному закону, зокрема, ст. 525, 601, ч. 3 ст. 615 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 такою заявою безпідставно відмовився в односторонньому порядку від виконання зобов`язання, і як наслідок, цей правочин вчинено відповідачем з порушенням вимог чинного законодавства та умов кредитного договору.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Криворученко Д.П. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 29.10.2024 року. 

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Іщенко І.П. зазначає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29.10.2024 року, підлягає залишенню без змін, як законне та обґрунтоване.

В судовому засіданні апеляційного суду представники Акціонерного товариства Комерційний банк ”ПриватБанк” - Сокуренко Н.В., Рожко С.М. підтримали доводи та вимоги поданої апеляційної скарги на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 29.10.2024 року, та просили її задовольнити. 

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача - ОСОБА_1 - адвокат Криворученко Д.П. просив залишити без задоволення подану апеляційну скаргу та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 29.10.2024 року. 

В судові засідання апеляційного суду відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду даної справи (а.с.191,192, 201, 202, 210, 211, том 7), не з`явились. 

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку. 

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 29.10.2024 року, відмовляючи у задоволенні заявлених АТ КБ ”Приват Банк” позовних вимог до відповідачів, суд першої інстанції виходив з того, що розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором, станом на час розгляду справи, складає 1 732 890,01 грн. Зазначені обставини встановлено судом під час розгляду цивільної справи №372/2924/20, і тому мають преюдиційне значення, відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, та не підлягають повторному доказуванню під час розгляду даної справи № 757/28887/19-ц. Судом першої інстанції прийнято до уваги, що 14.06.2023 року постановою Верховного Суду касаційна скарга АТ КБ ”ПриватБанк” була задоволена, і додаткове рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 31.07.2018, яке змінено постановою Чернігівського апеляційного суду від 12.08.2020 у справі №751/2322/17-ц - скасовані, та у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ ”ПриватБанк” про стягнення пені на підставі Закону України ”Про захист прав споживачів” (6 923 167,00 грн.) - відмовлено в повному обсязі (а.с.208-218, 233-238, том 3). Як зазначив суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 29.10.2024 року, вказана обставина стала підставою для подання позивачем АТ КБ ”ПриватБанк” заяви про визнання повністю недійсним пов`язаного з предметом спору правочину (в порядку ч.3 ст. 264 ЦПК України), згідно якої позивач вказує, що зобов`язання у банку щодо сплати коштів 6 923 167,00 грн. не виникло. Крім того, позивач вказує, що на час вчинення оспорюваної заяви від 10.11.2020 про зарахування зустрічних однорідних вимог № 2, між сторонами був наявний спір щодо змісту умов виконання та розміру зобов`язань, тобто, сума заборгованості кожної зі сторін на дату вчинення одностороннього правочину із зарахуванням зустрічних однорідних вимог була спірною, що суперечить ч.1 ст. 601 ЦК України. Разом з тим, суд першої інстанції відхилив доводи сторони позивача відносно того, що його зобов`язання перед ОСОБА_1 не є безспірними, як такі, що спростовані висновками суду у справі №372/2924/20, наведеними вище. На думку суду першої інстанції, скасування судових рішень судом касаційної інстанції не має наслідком недійсність оспорюваної заяви від 10.11.2020 про зарахування зустрічних однорідних вимог № 2 (як одностороннього правочину). Суд першої інстанції зазначив, що Цивільним процесуальним кодексом України встановлений інший порядок захисту порушених або оспорюваних прав при повороті виконання рішення, постанови (ст. 444 ЦПК України). За даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що у цій частині заявлених вимог позивачем обрано неналежний спосіб захисту, у зв`язку з чим, заява позивача АТ КБ ”ПриватБанк” про визнання повністю недійсним пов`язаного з предметом спору правочину, задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання щодо поданих стороною відповідачів заяв про застосування позовної давності, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач, направляючи претензію від 20.05.2014 року №401, фактично змінив строк виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором №K4VIG0000005 від 04.06.2007 року, в редакції додаткової угоди № 3 від 20.05.2013. Отже, як вказав суд першої інстанції, перебіг позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором (як зазначено у претензії) розпочався зі спливом тридцятиденного строку, визначеного позивачем у претензії від 20.05.2014 № 401, а саме, 21.06.2014 року. Суд першої інстанції встановив, що після 21.06.2014 року відповідач ОСОБА_1 здійснив часткове погашення заборгованості за кредитним договором, шляхом сплати на користь позивача 5 264 340 грн. (квитанція № 4293349626 від 25.05.2015). Таким чином, за висновком суду першої інстанції, перебіг позовної давності для звернення до суду з позовом стягнення заборгованості за кредитним договором, розпочався заново 25.05.2015 року. Крім того, суд першої інстанції звернув увагу на ті обставини, що як слідує із досліджених судом у справі доказів, ПАТ КБ ”ПриватБанк” здійснив погашення заборгованості за кредитним договором №K4VIG0000005 від 04.06.2007 року шляхом списання грошових коштів з депозитного рахунку ОСОБА_1 26.08.2015 р. у розмірі - 5 583 969 грн., а 03.01.2017 р. - 432 455,72 грн. За даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що договірне списання позивачем із депозитного рахунку ОСОБА_1 грошових коштів у зазначеному вище розмірі, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, не перериває позовної давності. Суд першої інстанції констатував, що ОСОБА_1 в період з 25.05.2015 р. по 25.05.2018 р. не вчиняв жодних дій, передбачених статтею 264 ЦК України, які можна кваліфікувати, як переривання позовної давності. Також судом першої інстанції було враховано ту обставину, що ПАТ КБ ”ПриватБанк” в період з 25.05.2015 року (внесення ОСОБА_1 останнього платежа за кредитним договором) по 25.05.2018 року (сплив трирічного терміну), не звертався до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором. За даних обставин, у відповідності до ч.4 ст. 264 ЦК України та враховуючи вимоги ч.3 ст. 267 ЦК України, згідно якої позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ ”ПриватБанк” не підлягають задоволенню, з підстав пропуску позивачем строку позовної давності за вимогами про солідарне стягнення з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором №K4VIGE0000005 від 04.06.2007 року, а так само, суми 3% річних та інфляційних втрат за порушення грошового зобов`язання, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, які є похідними. 

Переглядаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції від 29.10.2024 року, в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що в ході апеляційного розгляду даної справи частково знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог заявленого АТ КБ ”ПриватБанк” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, ухвалено судом без повного, всебічного та об`єктивного дослідження обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та без врахування норм права, які регулюють спірні правовідносини. 

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог заявленого до відповідачів позову, з підстав пропуску позивачем строку позовної давності за вимогами про солідарне стягнення з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором №K4VIGE0000005 від 04.06.2007 року, суми 3% річних та інфляційних втрат за порушення грошового зобов`язання, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, з огляду на наступне.

Відповідно до приписів статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Правилами статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом, перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях: 252-255 ЦК України.

При цьому, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Із врахуванням особливостей конкретних правовідносин, початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою уповноваженою особою.

За приписами статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Так, у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №3-269гс16 зроблено висновок, що ” … до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.”

У постанові від 8 листопада 2017 року у справі №6-2891цс16 Верховний Суд України вказав, що ”… відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.” 

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року у справі №161/15679/15-ц, провадження №61-765св18 міститься висновок по застосуванню частини першої статті 264 ЦК України, та вказано, що з тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує: переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта. 

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 

При цьому, необхідно зазначити, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (подібні висновки викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах: від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 07.08.2019 у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 16.06.2020 у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19 (пункт 57), від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 129), від 14.06.2023 у справі № 755/13805/16-ц (пункт 53)). 

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, №22095/93 у справі ”Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства”).

Виходячи із вищевказаного, апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог заявленого позову, у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Так, строк виконання основного зобов`язання встановлений у договорі - 31.05.2018 року. Із копії листа банку від 21.02.2017 року (а.с.159-160, 174-175, том 2), адресованого ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , вбачається, що кредитор вимагає від ОСОБА_1 повернення суми кредиту у повному обсязі, а також повідомляє ОСОБА_1 про свій намір звернути стягнення на предмет іпотеки, у разі невиконання чи неналежного виконання позичальником порушеного зобов`язання, а також те, що зобов`язання повинні бути виконані протягом 30-денного строку, з дня отримання вимоги, тобто, з 24.03.2017 року розпочався перебіг строку позовної давності, у зв`язку із невиконанням пред`явленої вимоги. У справі №372/2924/20 встановлено, що листом від 21.02.2017 року, банк, як кредитор, змінив строк виконання основного зобов`язання, і тому саме з 24.03.2017 року розпочався відлік строку позовної давності. Враховуючи неналежне виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором, 30.05.2019 року АТ КБ ”Приват Банк” звернулось до Печерського районного суду м.Києва із позовом про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № K4VIGE0000005 від 04.06.2007 року у розмірі 5 152 970,24 грн., третій платіж, датою погашення якого за графіком є 31.05.2016 року. 25.09.2019 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі №757/28887/19, яка в подальшому була передана до Новозаводського районного суду м. Чернігова. 

За даних обставин, слід дійти висновку, що пред`явлення позову щодо частини заборгованості, право на яку має позивач, перериває строки позовної давності до всіх вимог та всієї заборгованості позичальника, тому позовна заява у цій справі подана в межах загального строку позовної давності, оскільки 24.03.2017 року розпочався перебіг строку позовної давності, який перерваний пред`явленням позову 30.05.2019 року у справі №757/28887/19, та позовом у справі №757/30594/21, який подано 21.05.2021 року.

Разом з тим, апеляційний суд не може погодитися із проведеним позивачем розрахунком заборгованості відповідачів за кредитним договором №K4VIGE0000005 від 04.06.2007 року. Так, із матеріалів справи вбачається, що сума 7 491 672, 83 грн. (на виконання рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05.07.2018 року, додаткового рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31.07.2018 року, постанови Чернігівського апеляційного суду від 28.11.2018 року, які залишені без змін постановою Верховного Суду від 24.06.2020 року), розподілена наступним чином: у розмірі 5 585 018,37 грн. - на погашення в повному обсязі четвертого платежу за 31.05.2017 року; залишок направлено на часткове погашення третього платежу від 31.05.2016 року, що є предметом спору у справі №757/28887/19-ц. Таким чином, з урахуванням часткових погашень та коригувань, розмір заборгованості по третьому платежу станом на 21.04.2021 року складає суму 3 136 818,35 грн.

Апеляційний суд вважає, що в даному випадку погашення простроченої заборгованості за кредитним договором №K4VIGE0000005 від 04.06.2007 року необхідно було здійснювати, починаючи з більш хронологічно задавненого платежу, тобто, 3-го платежу від 31.05.2016 року. Іншого порядку погашення простроченої заборгованості умови вказаного вище кредитного договору не містять. В такому випадку, третій платіж буде погашено повністю, а залишок - направлено на часткове погашення четвертого платежу. Тоді розмір заборгованості по четвертому платежу, станом на 21.04.2021 року, складе суму 3 136 818,35 грн.

Таким чином, 3% річних по четвертому платежу необхідно обраховувати наступним чином: 
- за період з 01.06.2017 року по 20.04.2021 року (по день виконання рішення суду) - на суму 5 585 018,37 грн., період - 1 420 днів:
5 585 018,37 грн. х 3% / 100% / 365 днів х 1 420 днів = 651 840,50 грн.;

- за період з 21.04.2021 року по 23.02.2022 року - на суму 3 136 818, 35 грн., період - 309 днів:
3 136 818,35 грн. х 3% / 100% / 365 днів х 309 днів = 79 666,38 грн.

Разом по четвертому платежу 3% річних складає: 651 840,50 грн. + 79 666,38 грн. = 731 506,88 грн. 

Інфляційні втрати по четвертому платежу необхідно обраховувати наступним чином: 
- за період з 01.06.2017 року по 20.04.2021 року (по день виконання рішення суду) - на суму 5 585 018,37 грн., рівень інфляції за цей період - 1,34690885:
5 585 018,37 грн. х 1,34690885 - 5 585 018,37 грн. = 1 937 492,30 грн.;

- за період з 21.04.2021 року по 23.02.2022 року - на суму 3 136 818, 35 грн., рівень інфляції за цей період - 1,08062530:
3 136 818,35 грн. х 1,08062530 - 3 136 818,35 грн. = 252 906,92 грн.

Разом по четвертому платежу інфляційні втрати складають: 1 937 492,30 грн. + 252 906,92 грн. = 2 190 399,22 грн. 

Із проведеним позивачем розрахунком заборгованості відповідачів по п`ятому платежу апеляційний суд погоджується. 

Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідачів за кредитним договором №K4VIGE0000005 від 04.06.2007 року становить: 14 083 640 (чотирнадцять мільйонів вісімдесят три тисячі шістсот сорок) грн. 34 коп., з яких: 
- 3 136 818,35 грн. - прострочений платіж від 31.05.2017 року, 731 506,88 грн. - 3% річних за період з 01.06.2017 року по 23.02.2022 року по простроченому платежу від 31.05.2017 року; 2 190 399,22 грн. - інфляційні втрати з 01.06.2017 року по 23.02.2022 року по простроченому платежу від 31.05.2017 року; 
- 5 678 788,61 грн. - прострочений платіж від 31.05.2018 року; 636 179,90 грн. - 3% річних за період з 01.06.2018 року по 23.02.2022 року по простроченому платежу від 31.05.2018 року; 1 709 947,38 грн. - інфляційні втрати з 01.06.2018 року по 23.02.2022 року по простроченому платежу від 31.05.2018 року.

Позивач просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором №K4VIGE0000005 від 04.06.2007 року у розмірі 14 847 923,27 грн. Натомість, апеляційний суд дійшов висновку, що заборгованість відповідачів за кредитним договором №K4VIGE0000005 від 04.06.2007 року, яка підлягає стягненню з них в солідарному порядку на користь позивача, складає 14 083 640 грн. 34 коп. Таким чином, заявлений АТ КБ ”ПриватБанк” позов, в частині вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором та вимоги апеляційної скарги в цій частині, підлягають частковому задоволенню, а саме, на 94,85%. Розрахунок наступний: 14 083 640,34 грн. / 14 847 923,27 грн. х 100% = 94,85%.

При цьому, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення поданої 20.07.2023 року позивачем до суду заяви про визнання повністю недійсним пов`язаного з предметом спору правочину, в порядку ч.3 статті 264 ЦПК України, в якій позивач просив суд під час ухвалення рішення по суті справи №757/28887/19-ц визнати повністю недійсним з моменту його укладення, пов`язаний з предметом спору у справі №757/28887/19-ц односторонній правочин, вчинений ОСОБА_1 у вигляді заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог №2 від 10.11.2020 року та припинення зобов`язань перед AT КБ ”ПриватБанк” на суму 6 923 167 грн., що виникли з кредитного договору №K4VIGE0000005 від 04.06.2007 року, в редакції додаткової угоди №3 від 20.05.2013 року. Оскільки, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, в частині стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором №K4VIGE0000005 від 04.06.2007 року за платежами, строк сплати яких настав 31.05.2016 року, 31.05.2017 року та 31.05.2018 року, апеляційний суд не вбачає підстав вважати, що односторонній правочин, вчинений ОСОБА_1 у вигляді заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог №2 від 10.11.2020 року та припинення зобов`язань перед AT КБ ”ПриватБанк” на суму 6 923 167 грн., що виникли із кредитного договору №K4VIGE0000005 від 04.06.2007 року, в редакції додаткової угоди №3 від 20.05.2013 року, є таким, що пов`язаний з предметом спору у даній справі №757/28887/19-ц, який був предметом апеляційного розгляду.

Зважаючи на викладене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга АТ КБ ”ПриватБанк” підлягає частковому задоволенню, а рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 29.10.2024 року, підлягає скасуванню, з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк ”ПриватБанк” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29.05.2023 року цивільну справу №757/28887/19-ц за позовом АТ КБ ”ПриватБанк” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та цивільну справу №757/30594/21-ц за позовом АТ КБ ”ПриватБанк” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, було об`єднано в одне провадження, присвоєно справі номер №757/28887/19-ц, провадження 2/751/503/23 (а.с.159-161, том 3). За подання позовів щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, АТ КБ ”ПриватБанк” було сплачено 222 718,85 грн. судового збору та 2 684 грн. судового збору - за подання заяви, в порядку ч.3 статті 264 ЦПК України (а.с.240, том 3). Відповідно, за подання апеляційної скарги АТ КБ ”ПриватБанк” було сплачено 267 262,62 грн. судового збору за вимогою майнового характеру та 3 220,80 грн. судового збору - за вимогою немайнового характеру (а.с.12,зворот - 13,зворот, том 7).

Згідно приписів статті 141 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, оскільки у задоволенні заяви Акціонерного товариства Комерційний банк ”ПриватБанк”, поданої 18.07.2023 року, в порядку ч.3 статті 264 ЦПК України, про визнання повністю недійсним з моменту його укладення, одностороннього правочину, вчиненого ОСОБА_1 у вигляді заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог №2 від 10.11.2020 року та припинення зобов`язань перед AT КБ ”ПриватБанк” на суму 6 923 167 грн., апеляційним судом відмовлено, то сплачений позивачем за подання цієї заяви та апеляційної скарги, в частині вказаної вимоги, судовий збір відшкодуванню на користь позивача не підлягає. 

Оскільки заявлений АТ КБ ”ПриватБанк” позов, в частині вимоги про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором та вимоги апеляційної скарги, в цій частині, підлягають частковому задоволенню, а саме, на 94,85%, то з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк ”ПриватБанк”, необхідно стягнути, з кожного, по 232 373 (двісті тридцять дві тисячі триста сімдесят три) грн. 71 коп., в рахунок відшкодування понесених судових втрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги. Розрахунок наступний: 222 718,85 грн. + 267 262,62 грн. = 489 981,47 грн.; 489 981,47 грн. х 94,85% / 2 = 232 373,71 грн.

Керуючись статтями: 141, 367, 368, 374; п.4 ч.1, ч.2 статті 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк ”ПриватБанк” - задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 29 жовтня 2024 року, скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк ”ПриватБанк” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк ”ПриватБанк” заборгованість за кредитним договором №K4VIGE0000005 від 04.06.2007 року у розмірі 14 083 640 (чотирнадцять мільйонів вісімдесят три тисячі шістсот сорок) грн. 34 коп., яка складається із наступного: 
- 3 136 818,35 грн. - прострочений платіж від 31.05.2017 року, 731 506,88 грн. - 3% річних за період з 01.06.2017 року по 23.02.2022 року по простроченому платежу від 31.05.2017 року; 2 190 399,22 грн. - інфляційні втрати з 01.06.2017 року по 23.02.2022 року по простроченому платежу від 31.05.2017 року; 
- 5 678 788,61 грн. - прострочений платіж від 31.05.2018 року; 636 179,90 грн. - 3% річних за період з 01.06.2018 року по 23.02.2022 року по простроченому платежу від 31.05.2018 року; 1 709 947,38 грн. - інфляційні втрати з 01.06.2018 року по 23.02.2022 року по простроченому платежу від 31.05.2018 року.

У задоволенні: - іншої частини позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк ”ПриватБанк” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором; - заяви Акціонерного товариства Комерційний банк ”ПриватБанк”, поданої 18.07.2023 року, в порядку ч.3 статті 264 ЦПК України, про визнання повністю недійсним з моменту його укладення, одностороннього правочину, вчиненого ОСОБА_1 у вигляді заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог №2 від 10.11.2020 року та припинення зобов`язань перед AT КБ ”ПриватБанк” на суму 6 923 167 грн. - відмовити. 

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк ”ПриватБанк”, з кожного, по 232 373 (двісті тридцять дві тисячі триста сімдесят три) грн. 71 коп., в рахунок відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 

Дата складення повної постанови - 16.01.2026 року. 

Головуючий: Судді: