КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 757/963/22-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2350/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,
суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,
за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Соколова О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Головного управління Національної поліції у м. Києві в особі Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про зобов`язання вчинити дії, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У січні 2022 року до позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій, враховуючи заяву про уточнення позовних вимог, просив: зобов`язати Офіс Генерального прокурора скасувати відносно ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд у справі №49-2954 та внести інформацію про скасування в Єдиному державному реєстрі досудових розслідувань інформацію; 
зобов`язати Головне управління Національної поліції у м. Києві в особі Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, внести в Єдиний державний реєстр досудових розслідувань інформацію про закриття кримінальних справ № 49-3063, №49-2954 відносно ОСОБА_1 ;
стягнути з Держави Україна через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у сумі 224 292, 92; 
стягнути з Держави Україна через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 1 200 000, 00 грн.;
вирішити питання щодо розподілу судових витрат (т. 1 а.с. 3-12, 76-85, 217-225).
На обґрунтування вимог позову вказано, що згідно з постановою Генеральної прокуратури України від 21.02.2010 року відносно позивача порушено кримінальну справі № 49-3063 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України. 
Відповідно до двох постанов Генеральної прокуратури України від 21.01.2011 відносно позивача порушено кримінальні справи за ознаками складу злочинів, передбачених ч. 2 ст. 366 та ч. 2 ст. 364 КК України, присвоєно єдиний реєстраційний номер № 49-2954.
Кримінальну справу № 49-3063 21.02.2011 року об`єднано з кримінальною справою № 49-2954 з присвоєнням єдиного реєстраційного номеру № 49-2954, відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 4212000000000017. ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення за ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України.
Відповідно до постанови Генеральної прокуратури України від 22.03.2011 року позивачу змінено запобіжний захід з арешту на підписку про невиїзд.
Згідно з постановою Генеральної прокуратури України від 16.04.2014 року кримінальне провадження № 4201200000000017 закрито в частині обвинувачення позивача у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України та скасована арешт, накладений на його майно. Відомостей про скасування відносно ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд названа постанова від 16.04.2014 року не містить.
Листом від 02.03.2021 № 31/3/2-68744-20 Генеральної прокуратури України повідомлено, що 24.04.2014 року з матеріалів кримінального провадження № 42012000000000017 виділено в окремі кримінальні провадження за № 42014000000000319 за фактом вчинення ОСОБА_1 протиправних дій за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, та кримінального провадження за № 42014000000000320 за вчинення ним дій, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України. Досудове розслідування у цих провадженнях здійснювалось слідчими Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві за процесуального керівництва прокурорів прокуратури Дніпровського району м. Києва.
Кримінальні провадження № 42014000000000319 № 42014000000000320 об`єднано в одне за № 2014000000000319, яке на підставі постанови Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві від 08.06.2015 року закрито.
У 2020 році під час підготовки до участі у державних закупівлях позивач дізнався з Довідки № 20266632560660922371 Департаменту інформатизації МВС України, що станом на 08.10.2020 року, за обліком МВС ОСОБА_1 не знятої чи непогашеної судимості немає та в розшуку не перебуває. Разом з тим, є особою, яку 28.12.2010 року ГПУ заарештовано за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, кримінальні справи № 49-2954, 49-3063. Звільнено 22.03.2011 року за постановою ГПУ керуючись ст.ст. 148, 150, 154-1, 165, 165-1 КПК України на підписку про невиїзд. Відомості про остаточне судове рішення до МВС не надходило.
Така сама інформація міститься у довідці Департаменту інформації МВС України станом на 27.08.202 року № 21221509880330681277. У довідці станом на 07.04.2021 року № 21083641780860227339 аналогічна інформація, проте, йдеться лише про одну кримінальну справу № 49-2954.
Позивач вважав, що неповне відображення інформації про закриття кримінальних справ відносно нього, скасування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд потягло за собою порушення права на працю, негативно вплинуло на його ділову репутацію.
Вказував, що підставами для відшкодування моральної шкоди позивачу слугувало безпідставне порушення кримінальних справ відносно позивача, наявність до цього часу у Реєстрі інформації про не закриття кримінальних справ відносно позивача та дію запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, не вирішення цього питання відповідачами у порядку досудового врегулювання спору.
Крім того, широке освітлення у засобах масової інформації арешту позивача завдала йому тяжкого психологічного удару та зруйнувало його репутацію як в Україні, так і за кордоном. Так, після взяття позивача під варту 28.12.2010 року Генеральною прокуратурою України неправомірно було використано ім`я позивача під час проведення численних брифінгів з цього приводу. Згідно з інформацією на веб-сайті «Детектор медіа», тільки 29.12.2010р. новину про арешт ОСОБА_1 освітили майже усі телеканали України. Інтернет - газети розмістили відповідні статті про цю подію. 
Таким чином, Генеральною прокуратурою України було грубо порушено норми ч. 4. ст. 296 ЦК України - ім`я фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може бути використане (обнародуване) лише в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом.
Розмір моральної шкоди оцінював у 1 200 000,00 грн. із розрахунку 10 000 грн. за місяць, за період з 01 жовтня 2011 року по 1 жовтня 2021 року(т. 1 а.с. 3-12, 76-85, 217-225).
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03 лютого 2023 року, залишеної без змін постановою Київського апеляційного суду від 04 липня 2023 року, відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 про скасування відносно ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд у справі №49-2954 та внести інформацію про скасування в Єдиному державному реєстрі досудових розслідувань інформацію та зобов`язання Головного управління Національної поліції у м. Києві в особі Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, внести в Єдиний державний реєстр досудових розслідувань інформацію про закриття кримінальних справ № 49-3063, №49-2954 відносно ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 139-141 т. 2 а.с. 49-52).
20.03.2023 року на адресу суду від представника Головного управління Національної поліції у м. Києві - Глущенко О.М. надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає позовні вимоги та обставини, викладені у позовній заяві ОСОБА_1 , не погоджується та заперечує щодо наведених позивачем правових підстав позову. Просила відмовити повністю у задоволенні позовних вимог у зв`язку із безпідставністю заявлення позову до ГУНП у м. Києві. Позивач зазначав, що кримінальне провадження 42014000000000319 закрито постановою слідчого відділу Дніпровського РУ ГУМВС України в місті Києві від 08.06.2015. Тобто, виниклі правові відносини врегульовані вимогами КПК України. Позивач фактично просить суд покласти зобов`язання на ГУНП у м. Києві внести в Реєстр інформацію про закриття кримінальних справ відносно позивача. Такі вимоги не ґрунтуються на нормах права, позовна заява є необґрунтованою тому, що позивачем не зазначено на підставі якої норми ГУНП у м. Києві (юридична особа) наділена такими повноваженнями, має відповідну компетенцію. Крім того, позивач у розділі позовної заяви «Щодо визначення кола Відповідачів» викладає свої міркування про правонаступництво відповідача 2 прав та обов`язків Дніпровського РУ ГУМВС України в місті Києві. Така правова позиція є хибною, не відповідає діючим нормам законодавства.
Позивачем не дотримано установленого законодавством порядку при зверненні до суду із позовною заявою про відшкодування шкоди. Вимогами ч. 1 ст. 16 ЦПК України установлено, що сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. За положеннями частини першої статті 12 цього Закону, розмір відшкодованої шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін із дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду , а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку (частина друга статті 12 зазначеного Закону). Доказів звернення до уповноваженої особи про виплату втраченої заробітної плати матеріали справи не містять, що свідчить про звернення до суду без дотримання порядку установленому вимогами спеціального законодавства та необхідності врегулювання спору в досудовому порядку. Крім того, у позовній заяві позивачем не наведено жодних даних про реальний розмір суми заявлених моральних втрат і наведення, з якими конкретними діями, рішенням чи бездіяльністю відповідачів вони пов`язані та який між ними причинно-наслідковий зв`язок.
Позивачем невірно визначено суб`єктний склад учасників процесу тому, що відповідачем у цій справі не є Держава Україна, що свідчить про заявлення позову до неналежних відповідачів (т. 1 а.с. 155-160).
18.04.2023 року на адресу суду від представника Офісу Генерального прокурора - Кудіної Т.А. надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що Офіс Генерального прокурора вважає, що позов ОСОБА_1 є безпідставним, необґрунтованим та не підлягає задоволенню. Відповідальність за своєчасність, повноту та об`єктивність внесення інформації до Реєстру, відповідно до вимог розділу VII Положення покладається на реєстраторів. Позивачем разом із позовною заявою не надано належних та допустимих доказів втрати заробітку та інших грошових доходів, які він втратив внаслідок незаконних дій. Позивач не надав належних доказів заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди, не довів та не підтвердив негативні явища, які сталися, на думку позивача, внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та органів прокуратури, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Враховуючи викладене, просила відмовити у задоволенні позовних вимог до Офісу Генерального прокурора у ОСОБА_2 повністю (т. 1 а.с. 195-205).
11.10.2023 року на адресу суду від представника Державної казначейської служби України - Олешко О.М. надійшли пояснення, відповідно до змісту яких вбачається, що третя особа заперечує проти позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову (т. 2 а.с. 77-85).
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 07 липня 2025 року позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Головного управління Національної поліції у м. Києві в особі Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про зобов`язання вчинити дії, відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 884 400, 00 грн. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Судові витрати зі сплати судового збору віднесено на рахунок Держави (т. 2 а.с. 171, 173-176).
Не погодившись з рішенням районного суду, 29 серпня 2025 року прокурор Офісу Генерального прокурора - Кудіна Т.А. звернулась до суду за апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення в частити ні задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (т. 2 а.с. 211-216).
На обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що суд першої інстанції обґрунтовано констатував, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для стягнення матеріальної шкоди на користь позивача. Відтак, суд дійшов правильного висновку, що відсутність доведення факту заподіяння збитків у заявленому розмірі та причинно-наслідкового зв`язку між цими діяннями виключає наявність цивільно-правової відповідальності. Водночас, рішення суду першої інстанції в частині стягнення на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 884400,00 грн. є помилковим.
За приписами Закону № 266/94-ВР, закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення, дає громадянинові право на відшкодування моральної шкоди, але таку шкоду (її наявність) позивач (у даному випадку - ОСОБА_1 ) повинен був довести належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами відповідно до ст. ст. 76 - 81 ЦПК України.
Судом встановлено, що у позові ОСОБА_1 зазначив: «...Розмір моральної шкоди складає 1 200 000, 00 грн. із розрахунку 10 000 грн. за місяць, за період з 1 жовтня 2011 року по 1 жовтня 2021 року».
З матеріалів справи вбачається, що у якості додатку до позову позивачем надано розрахунок моральної шкоди, відповідно до якого усього розмір моральної шкоди дорівнює 1 190 000, 00 грн.
З наведеного випливає, що у розрахунку позивачем чітко визначено проміжки часу, у який, на його думку, йому заподіяно моральну шкоду: з 01.01.2011 по 31.12.2019 та з 01.01.2021 по 31.12.2021.
У матеріалах справи відсутня будь-яка аргументація позивача щодо визначення саме таких періодів та розміру моральної шкоди. Більше того, розмір моральної шкоди і період її спричинення, що зазначені у позовній заяві та у доданому до неї розрахунку розміру моральної шкоди, відмінні один від одного, будь-які пояснення з цього приводу відсутні.
Попри вказане, суд першої інстанції безумовно погодився з зазначеним у позові терміном перебування позивача під кримінальним переслідуванням, не надавши оцінку доказам наявним у матеріалах справи, відповідно до яких позивач перебував під слідством з 29.12.2010 (дати пред`явлення обвинувачення) до 08.06.2015 (дати закриття кримінального провадження слідчим Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві).
Крім того, суд не взяв до уваги, що у матеріалах справі відсутні докази, які б засвідчували страждання, заподіяні позивачу внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру у періодах часу визначених позивачем.
Судом лише констатовано, що у позові ОСОБА_1 посилається на те, що у зв`язку з розслідуванням кримінального провадження знизився престиж, рівень авторитету і ділової репутації позивача серед колег та знайомих.
Разом з цим, судом не надано оцінки доводам Офісу Генерального прокурора, що відповідно до ст. 11 Закону № 266/94-ВР у разі закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення на прохання особи письмово повідомити у місячний строк про своє рішення трудовий колектив, в якому працює особа, або за її місцем проживання. Якщо відомості про засудження або притягнення громадянина до кримінальної відповідальності були поширені в засобах масової інформації - на вимогу цієї особи засоби масової інформації протягом одного місяця роблять повідомлення про рішення, що реабілітує громадянина, відповідно до чинного законодавства України.
Судом також, залишено поза увагою той факт, що позивачем не подано доказів того, що він звертався з відповідними заявами в порядку ст. 11 Закону № 266/94-ВР.
З наведеного вбачається, що судом не надано оцінки тому факту, що позивачем не подано належних та допустимих доказів ані періоду, за який, на його думку, має бути стягнуто моральну шкоду, ані її розміру.
Крім того, судом проігноровано, що ОСОБА_1 не обґрунтував заявлений ним до відшкодування розмір моральної шкоди в сумі 1 200 000 грн., а також, що цей розмір відповідає засадам розумності і є співмірним із завданою йому шкодою.
Висновки суду першої інстанції щодо терміну перебування позивача під кримінальним переслідуванням з 01.10.2011 по 01.10.2021 (120 місяців) є безпідставними та необґрунтованими, як наслідок, судом неправильно розраховано розмір моральної шкоди, спричиненої позивачу.
Навіть за умови визнання за ОСОБА_1 права на відшкодування моральної шкоди за кожен місяць перебування під судом і слідством у розмірі мінімальної заробітної плати, ця сума не може перевищувати 522 838,66 грн.
Згідно з наявними у справі матеріалами, період перебування позивача під слідством складає 65 місяців 10 днів, тобто з 29.12.2010 (дати пред`явлення обвинувачення) до 08.06.2015 (дати закриття кримінального провадження слідчим Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві).
Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» з 1 січня 2025 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 8000 грн.
Водночас, ч. 2 ст. 8 того ж Закону встановлено, що розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень.
Загальний строк перебування позивача під судом та слідством становить 65 місяців та 11 днів, тому розмір відшкодування моральної шкоди, на який може претендувати позивач, становить 104 586,63 грн (65 х 1600 + (1600 / 30 х 11) (т. 2 а.с. 211-216).
27 листопада 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_1 - адвоката Логвинової Т.В., в якому остання просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін (т. 3 а.с. 13-16).

У судовому засіданні прокурор Кудіна Т.А., представник Головного управління Національної поліції у м. Києві - Безух О.В. підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити. 
Позивач ОСОБА_1 , його представник - адвокат Логвинова Т.В. заперечували проти скарги і просили її відхилити.
Державна казначейська служба України про розгляд справи апеляційним судом 22 січня 2026 року була сповіщена 12 листопада 2025 року повідомленням до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення, тобто належним чином про що у справі є докази, її представник до суду не прибув причини неявки не повідомив (т. 2 а.с. 247-250 т. 3 а.с. 34-35). 
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. 
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, Генеральною прокуратурою України здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42012000000000017, відомості про яке 21.11.2012 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за матеріалами кримінальної справи № 49-2954 (т. 1 а.с. 105-111).
Згідно з наявними у наглядовому провадженні, заведеному у кримінальному провадженні № 42012000000000017, матеріалами, постановою старшого слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України від 28.12.2010 щодо директора ДП «Укрмедпостач» ОСОБА_1 порушено кримінальну справу та пред`явлено останньому обвинувачення за фактом розтрати чужого майна, грошових коштів в особливо великих розмірах за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України (т. 1 а.с. 112-113).
Окрім того, постановами старшого слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України від 16.02.2011 та 21.02.2011 щодо ОСОБА_1 порушено кримінальні справи за ознаками складів злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 та ч. 2 ст. 366 КК України відповідно, які об`єднано в одне провадження з кримінальною справою № 49-2954.
Постановою старшого слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України від 22 березня 2011 року позивачу змінений запобіжний захід з арешту на підписку про невиїзд в кримінальній справі № 49-2954.
Постановою заступника начальника управління - начальника першого відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Генеральної прокуратури України від 16.04.2014 кримінальне провадження № 42012000000000017 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України закрито в частині обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України (т. 1 а.с. 86-104).
Згідно з відомостями Єдиного реєстру досудових розслідувань, з матеріалів кримінального провадження № 42012000000000017 виділено кримінальне провадження № 42014000000000391 за фактом заволодіння ОСОБА_1 шляхом зловживання службовим становищем у співучасті з директором ТОВ «Укрмед» ОСОБА_3 грошовими коштами підприємства на загальну суму 475410 грн. під час реалізації інвестиційного проекту щодо забезпечення лікувально-профілактичних закладів в сільській місцевості виробами медичного призначення за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.
Окрім того, згідно з відомостями Єдиного реєстру досудових розслідувань з матеріалів кримінального провадження № 42012000000000017 24.04.2014 виділено кримінальне провадження № 42014000000000320 за фактом вчинення ОСОБА_1 службового підроблення за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України.
Так, досудове розслідування та процесуальне керівництво ним здійснювалося слідчими та прокурорами структурних підрозділів Генеральної прокуратури України, які наразі ліквідовані.
У подальшому матеріали кримінальних проваджень № № 42014000000000319 та 42014000000000320 об`єднані під № 42014000000000319, здійснення досудового розслідування у якому доручено Дніпровському РУ ГУ МВС України в м. Києві. Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням забезпечувалося прокуратурою Дніпровського району міста Києва За результатами досудового розслідування 08.06.2015 слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (т. 1 а.с. 114 зворот).
Моніторингом Єдиного реєстру досудових розслідувань установлено, що кримінальну справу № 49-2954 внесено Генеральною прокуратурою України до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.11.2012 та їй присвоєно номер 42012000000000017 за ст. ст. 364 ч. 2, 210 ч. 2, 365 ч. 3, 364 ч. 2, 365 ч. 2, 191 ч. 5, 366 ч.2 КК України.
Згідно з даними Реєстру станом на 27.03.2023 у кримінальному провадженні № 42012000000000017, в якому досудове розслідування та процесуальне керівництво проводились Генеральною прокуратурою України (до реорганізації), обліковано відомості про його закриття 16.04.2014 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.
У кримінальному провадженні № 42012000000000319, до якого приєднано кримінальне провадження № 42014000000000320, та в якому досудове розслідування проводилось Дніпровським управлінням поліції Головного управління поліції Національної поліції у м. Києві, а процесуальне керівництво - прокуратурою Дніпровського району м. Києва (до реорганізації), обліковано в Реєстрі відомості про його закриття 08.06.2015 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Так, звертаючись до суду з позовними вимогами про відшкодування моральної шкоди, позивач посилався на те, що підставами для відшкодування моральної шкоди позивачу слугувало безпідставне порушення кримінальних справ відносно позивача, наявність до цього часу у Реєстрі інформації про не закриття кримінальних справ відносно позивача та дію запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, не вирішення цього питання відповідачами у порядку досудового врегулювання спору. Крім того, широке освітлення у засобах масової інформації арешту позивача завдала йому тяжкого психологічного удару та зруйнувало його репутацію як в Україні, так і за кордоном. Так, після взяття позивача під варту 28.12.2010 року Генеральною прокуратурою України неправомірно було використано ім`я позивача під час проведення численних брифінгів з цього приводу. Згідно з інформацією на веб-сайті «Детектор медіа», тільки 29.12.2010р. новину про арешт ОСОБА_1 освітили майже усі телеканали України. Інтернет - газети розмістили відповідні статті про цю подію. Таким чином, Генеральною прокуратурою України було грубо порушено норми ч. 4. ст. 296 ЦК України - ім`я фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може бути використане (обнародуване) лише в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом. Розмір моральної шкоди оцінював у 1 200 000,00 грн. із розрахунку 10 000 грн. за місяць, за період з 1 жовтня 2011 року по 1 жовтня 2021 року.

У відповідності до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частинами першою, другою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
У випадках, зазначених у частині першій вказаної статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 4, статті 13 даного Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).
Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок протиправної поведінки щодо неї самої, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими, при настанні інших негативних наслідків.
Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (я. 1 ст. 1167 ЦК України).
Частиною 2 статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування, як запобіжного заходу, тримання під вартою.
Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) дійшла висновку про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто, цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Подібний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Загальний строк перебування позивача під слідством становить за період з 28 грудня 2010 року до 08 червня 2015 року складає 65 місяців та 11 днів, тому розмір відшкодування моральної шкоди, на який може претендувати позивач за час перебування під слідством, становить 522 933,33 грн (65 х 8000 + (8000 / 30 х 11) (т. 2 а.с. 211-216).
Поряд з цим, суд бере до уваги, що після порушення кримінальної справи та пред`явлення обвинувачення ОСОБА_1 , він був затриманий та перебував під арештом, який постановою старшого слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України від 22 березня 2011 року позивачу змінений запобіжний захід з арешту на підписку про невиїзд в кримінальній справі № 49-2954, на майно позивача був накладений арешт в рамках кримінальної справи.
Остаточно закривши 08 червня 2015 року відносно ОСОБА_1 кримінальне провадження № 42012000000000319, до якого приєднано кримінальне провадження № 42014000000000320 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, залишались відомості в Реєстрі інформації про не закриття кримінальних справ відносно ОСОБА_1 та дію запобіжного заходу, що на думку суду апеляційної інстанції є необґрунтованим, а тому доводи позивача ОСОБА_1 про спричинення йому моральної шкоди суд апеляційної інстанції визнав обґрунтованими.
Суд першої інстанції, встановивши, що позивач незаконно перебував під слідством, унаслідок чого йому було завдано моральної шкоди безпідставним обвинуваченням у вчиненні злочинів, врахувавши обставини щодо наявності в Реєстрі інформації про не закриття кримінальних справ відносно нього та дію запобіжного заходу, обґрунтування позивачем як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідивши надані ним докази, керуючись принципами розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 884 400 грн.
Посилання в апеляційній скарзі Офісу Генерального прокурора на визначення розміру відшкодування моральної шкоди на підставі мінімальної заробітної плати, яка застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, що становить 1600 грн, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», замість мінімальної заробітної плати, не заслуговують на увагу та позбавлені правового обґрунтування, оскільки у спірних правовідносинах визначення розміру відшкодування моральної шкоди визначено безпосередньо Законом України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Зміни до ст.13 вказаного Закону законодавцем не вносилися і його норми не передбачають визначення розміру відшкодування із розрахункової величини, визначеної будь-яким іншим законом, зокрема, Законом України «Про Державний бюджет України».
До того ж, Верховний Суд неодноразово у своїх постановах надавав тлумачення ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та висловлював правові позиції щодо порядку визначення розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-2203цс15, від якого Верховний Суд не відступав та підтримує у своїх постановах, відповідно до ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №705/4489/20 Верховний Суд щодо застосування ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначив, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 9 липня 2007 року №6-рп/2007, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року №3-р/2020, від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 неодноразово наголосив на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.
Отже, ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 грн, не підлягає застосуванню при вирішенні спору у цій справі.
Інші доводи апеляційних скарг не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, до особистого тлумачення норм права й обставин справи, такі доводи містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.
Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 липня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 22 січня 2026 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова 

В.В. Саліхов