ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 січня 2026 року	Львів	Справа № 140/4073/25 пров. № А/857/37365/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,
суддів: Качмара В.Я., Онишкевича Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 липня 2025 року, головуючий суддя – Стецик Н.В., ухвалене у м. Луцьк, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач – ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ГУПФУ у Волинській області, в якому просила визнати протиправною бездіяльність ГУПФУ у Волинській області, яка полягає у відмові розглянути заяву ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про призначення пенсії по інвалідності з документами, які надійшли з ІНФОРМАЦІЯ_2 01.01.2025 року за вх.№35/8 від 01.01.2025 року; зобов`язати ГУ ПФУ у Волинській області розглянути заяву про призначення пенсії по інвалідності, звільненого з військової служби ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та за наявності усіх необхідних документів для цього, призначити йому пенсію по інвалідності, датою звернення за призначенням пенсії встановити 01.01.2025 року.
В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що день подання до органу, що призначає пенсію, є днем, з якого особі буде призначено пенсію та не ототожнюється з днем виникнення права на призначення такої пенсії. Право на призначення пенсії її чоловіком було реалізовано 18.11.2024 року (з моменту подання відповідної заяви до ІНФОРМАЦІЯ_3 ). Відтак єдиним способом захисту її майнових прав та майнових прав дітей (оскільки призначення пенсії ОСОБА_2 та її розмір матимуть значення для призначення пенсії по втраті годувальника та інших пільг) вважає зобов`язання відповідача розглянути заяву про призначення пенсії по інвалідності, звільненого з військової служби ОСОБА_2 .
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30 липня 2025 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, яка, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити. 
Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тими ж доводами, що наводились нею у поданому адміністративному позові, однак безпідставно не взяті до уваги судом попередньої інстанції.
На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що не спірною обставиною у даній справі.
Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №872950 ОСОБА_2 встановлено другу групу інвалідності, захворювання пов`язане з проходженням військової служби.
18.11.2024 року ОСОБА_2 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 з заявою про призначення пенсії по інвалідності, що підтверджується листом ІНФОРМАЦІЯ_4 №1373 від 11.02.2025 року.
ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 05.12.2024 року серії НОМЕР_1 , виданого Локачинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Володимирському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Документи щодо призначення пенсії ОСОБА_2 надійшли до ГУ ПФУ у Волинській області 01.01.2025 року та, враховуючи те, що заявник помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , були повернуті відповідачем як безпідставно подані.
Не погоджуючись із бездіяльністю ГУ ПФУ у Волинській області, яка виявилася у відмову розглянути заяву ОСОБА_2 про призначення пенсії по інвалідності, позивачка звернулася із даним позовом до суду.
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність порушення прав та законних інтересів позивачки є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до вимог статей 1218, 1219 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема:1) особисті немайнові права; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом;
Згідно зі статтею 1227 Цивільного кодексу України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності, входять до складу спадщини.
Виходячи з аналізу вищезазначених правових норм, предметом спадкування можуть бути лише конкретні суми виплат, які належали спадкодавцеві за життя і залишилися недоотриманими у зв`язку з його смертю.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.10.2018 року у справі № 522/19647/17 та від 13.03.2019 року у справі № 484/3648/16-а. Вказані постанови суду касаційної інстанції стосуються перерахунку пенсії, що не була нарахована за життя померлого пенсіонера, але виходячи зі спільності норм, що регулюють спірні правовідносини (ст.1218, 1219, 1227 ЦК України), можуть бути застосовані щодо обставин у цій справі.
Поняття особистого немайнового права визначено статтею 269 Цивільного кодексу України, за приписами якої особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту. Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно.
Згідно з вимогами частини першої статті 270 Цивільного кодексу України, відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.
За приписами частини другої та третьої цієї статті цим Кодексом та іншим законом можуть бути передбачені й інші особисті немайнові права фізичної особи. Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією України, цим Кодексом та іншим законом, не є вичерпним.
Частиною першою статті 272 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно.
З викладеного слідує, що позивачка, відстоюючи інтереси свого загиблого чоловіка, не має законодавчих підстав ставити перед судом питання щодо зобов`язання відповідача здійснити призначення пенсії, оскільки такі виплати нерозривно пов`язані саме з особою заявника.
Отже, виходячи з аналізу вищезазначених правових норм, для позивачки предметом спадкування можуть бути лише конкретні суми заробітної плати або інших виплат, які належали її загиблому чоловіку за життя (були нараховані) і залишилися недоотриманими у зв`язку з його смертю.
Оскільки спір у даній справі виник стосовно сум, які при житті йому не належали, не були нараховані та присуджені, то такі суми не можуть передаватися членам сім`ї померлого.
Відповідно до ст. 5 КАС України кожна особа має, у порядку встановлену цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що саме її права, свободи та законні інтереси були порушені суб`єктом владних повноважень.
Колегія суддів зазначає, що право на призначення пенсії нерозривно пов`язане з особою, якій вона призначається, у зв`язку з чим тільки особа, якій безпосередньо така пенсія призначена, може звернутися до суду за захистом своїх прав.
На підставі викладеного та враховуючи практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає, що лише нарахована сума пенсії входить до складу спадщини, підлягає виплаті спадкоємцям; за цих умов наведені правовідносини допускають правонаступництво.
Беручи до уваги наведене в сукупності, враховуючи завдання та принципи адміністративного судочинства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
При цьому, як правильно вказав суд попередньої інстанції, позивач, за наявності підстав, не позбавлена можливості самостійно звернутися до органу Пенсійного фонду України із заявою щодо призначення пенсії в разі втрати годувальника.
Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів вважає правильним висновок суду попередньої інстанції про те, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, відтак задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.
З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 липня 2025 року у справі №140/4073/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи. 

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	Т. В. Онишкевич