Справа № 341/1754/25 
Провадження № 22-ц/4808/1701/25 
Головуючий у 1 інстанції Островська Н. І. 
Суддя-доповідач Василишин Л. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 грудня 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої (суддя-доповідач):                Василишин Л. В.,
суддів:                                        Максюти І. О., Пнівчук О. В.,
секретаря:                                        Петріва Д.Б.
за участю представника апелянта адвоката Галкіна С.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Галкіна Сергія Анатолійовича на ухвалу Галицького районного суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2025 року, постановлену в складі судді Островської Н. І. в місті Галичі, у справіза заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Служба у справах дітей Галицької міської ради, ОСОБА_2 , про встановлення факту перебування дітей на утриманні,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст заяви 
У жовтні 2025 року адвокат Галкін С. А. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту перебування дітей на утриманні, заінтересовані особи: Служба у справах дітей Галицької міської ради, ОСОБА_2 .
Заява мотивована тим, що в травні 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб. Від попереднього шлюбу у ОСОБА_4 є троє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рідний батько дітей проживає на непідконтрольній Україною території в м. Сватове Луганської області. Останній раз спілкувався зі своєю старшою донькою у травні 2022 року на її день народження. З того часу жодного контакту із дітьми не підтримував, про дітей не піклувався та участі в їх утриманні не брав, вважає себе росіянином, проживає на окупованій території, де створив нову сім`ю. Неповнолітні діти фактично повністю перебувають на забезпеченні та утриманні заявника, який отримує високе грошове забезпечення, а тому взмозі надати їм усі можливості для повноцінного розвитку. Між заявником та дітьми склалися дружні відносини, він займається їх підготовкою до самостійного життя, піклується про стан здоров`я, проводить з ними спільно час, діти його називають татом. Оскільки заявник проходить військову службу в Збройних силах України та на його утриманні перебуває троє дітей, встановлення факту такого утримання необхідне йому для отримання права на переведення, переміщення до іншої військової частини в резерв за сімейними обставинами, а у випадку небажання проходити військову службу, для звільнення з віськової служби за сімейними обставинами.
Враховуючи викладене, представник заявника просив встановити факт перебування на утриманні заявника трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Короткий зміст оскаржуваного судового рішення
Ухвалою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: служба у справах дітей Галицької міської ради, ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, перебування на утриманні неповнолітніх дітей.
Постановляючи оскаржувану ухвалу з посиланням на частину четверту статті 315 ЦПК України, суд виходив із того, що зі змісту поданої заяви вбачається, що встановлення факту перебування на утриманні неповнолітніх дітей необхідне заявнику для реалізації ним права на звільнення з лав ЗСУ. Тобто, заявлені вимоги, враховуючи їх мету, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу, не пов`язаного з будь-якими цивільними правами та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням. Відповідно, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявника з державою, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства та відповідно не можуть розглядатися в порядку окремого провадження.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги
Представник ОСОБА_1 - адвокат Галкін С. А. на ухвалу суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на її необґрунтованість, безпідставність та помилковість, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що, звертаючись до суду із заявою про встановлення факту перебування на утриманні заявника трьох неповнолітніх дітей, вони не мали на меті оскаржити будь-які дії державного органу чи установи, а лише підтвердити певний юридичний факт для подальшої реалізації заявником особистих прав. Долучені до заяви докази, на думку представника апелянта, достеменно підтверджують факт перебування неповнолітніх дітей на забезпеченні та утриманні ОСОБА_1 , а тому просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та зобов`язати суд першої інстанції відкрити провадження у цій справі.
Позиція інших учасників справи
Учасники справи своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Заяви (клопотання) учасників справи
У судовому засіданні представник заявника - адвокат Галкін С. А. вимоги скарги підтримав, просив таку задоволити.
Представник заінтересованої особи - Служби у справах дітей Галицької міської ради у судове засідання не з`явився. Начальник служби Петраш О. В. подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи здійснювати за її відсутності, щодо задоволення апеляційної скарги покладається на розсуд суду.
Заінтересована особа ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, був повідомлений судом про дату, час та місце розгляду справи, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Обставини справи, встановлені судом
Встановлено, що батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
18 травня 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_7 .
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У частинах першій, другій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Схожі критерії зазначені у постановах Великої Палати Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).
Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.
Такі висновки сформульовано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2898/16 (провадження № 14-573цс19).
З урахуванням наведеного можна констатувати, що існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення, - позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.
У розглядуваній справі заявник просив встановити факт, що неповнолітні діти його дружини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо яких він фактично є вітчимом, а вони - падчерками та пасинком, перебувають на його утриманні.
Метою встановлення факту заявник зазначив отримання права на переведення, переміщення до іншої військової частини в резерв за сімейними обставинами, а у випадку небажання проходити військову службу, отримання права звільнення з віськової служби за сімейними обставинами.
У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).
У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
У статті 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (частина перша статті 268 СК України).
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за рішенням суду (статті 164, 180 СК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, то питання, заявлене у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні».
У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2024 року справа № 551/812/23 зазначено, що: «задовольняючи вимоги заяви, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на те, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки доведення факту утримання падчерки вітчимом пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких біологічний батько дитини не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини та безумовно впливає на права і інтереси самої дитини. Такий факт утримання дитини не біологічним батьком, а вітчимом не може встановлюватись у безспірному порядку, в тому числі на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Таким чином, за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі батька дитини у її матеріальному забезпеченні/утриманні, а отже, питання, заявлене у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій батька дитини та може вирішуватись у межах спору про право за загальним правилом у позовному провадженні».
У постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року в справі № 139/122/14-ц вказано, що: «під спором про право розуміють перешкоди у здійсненні цивільного права, які згідно із законом можуть бути усунені за допомогою суду. Спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. При відсутності цих елементів відсутній спір про право».
Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
З огляду на викладене, суд першої інстанції загалом дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження у справі з огляду на те, що із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення - перебування на утриманні заявника трьох неповнолітніх дітей, вбачається спір про право. 
Проте колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що суд помилково уважав, що у спірному випадку заявлені вимоги за своїм предметом та можливими правовими наслідками пов`язані з публічно-правовими відносинами заявника з державою. Так, доведення факту утримання дітей вітчимом пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких біологічний батько дітей не виконує своїх батьківських обов`язків щодо них, а тому стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання батьком своїх батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси останнього, а також права та інтереси дітей, та зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. За таких обставин, у цій справі наявний спір саме про право, зокрема спір щодо участі батька у матеріальному забезпеченні (утриманню) дітей та/або ухилення від участі у матеріальному забезпеченні/утриманню, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження. 
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).
Отже, враховуючи, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у відкритті провадження у справі, але помилився щодо правової природи спору та його юрисдикційної належності, оскаржувану ухвалу необхідно змінити в мотивувальній частині, виклавши її мотиви в редакції цієї постанови, а в решті - залишити без змін. З цих підстав апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Галкіна Сергія Анатолійовича задоволити частково.
Ухвалу Галицького районного суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину ухвали в редакції даної постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 08 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач:                                                                Л. В. Василишин 
Судді:                І. О. Максюта
               О. В. Пнівчук