ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 362/6891/19
провадження № 61-10970св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Глевахівська селищна рада Фастівського району Київської області, ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду в складі колегії суддів: Желепи О. В., Поліщук Н. В., Соколової В. В. від 22 липня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Глевахівської селищної ради Київської області, ОСОБА_2 , у якому просила:
визнати недійсним рішення селищної ради № 229/11/V від 27 березня 2007 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо виготовлення державних актів на право власності на земельну ділянку № АДРЕСА_2 у розмірі 0,0599 га ОСОБА_3 ;
визнати недійсним державний акт на право власності серії ЯЖ № 047867 від 17 грудня 2007 року на спірну земельну ділянку, виданий ОСОБА_3 управлінням земельних ресурсів у Васильківському районі Київської області та скасувати його.
Позовні вимоги мотивовані тим, що оскільки позивачка отримала державний акт на право власності на свою земельну ділянку 24 травня 2002 року, а чоловік відповідачки набув право власності на спірну земельну ділянку лише у 2007 році на підставі Державного акту на право власності, то саме межі земельної ділянки відповідачки частково накладаються на землю позивачки, що підлягає виправленню шляхом задоволення позову. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 березня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням апеляційного суду Київської області від 30 червня 2015 року у справі № 362/6701/13ц та постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року у справі № 362/884/16, що набрали законної сили, учасниками в яких є ті самі особи, які беруть участь в даній справі, встановлено факт відсутності порушення ОСОБА_2 прав ОСОБА_1 щодо земельної ділянки № АДРЕСА_1; інших доказів позивачкою не надано, що є підставою для висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 22 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 березня 2025 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що при вирішенні справи судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції. 
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги
21 серпня 2025 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 22 липня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 30 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу № 362/6891/19 з Васильківського районного суду Київської області.
Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що ОСОБА_1 відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-КВ № 074235 від 24 травня 2002 року, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 квітня 2001 року № 2с-332 та договору дарування від 17 листопада 2001 року № 3151, належить земельна ділянка для ведення АДРЕСА_1, площею 0,061 га, кадастровий номер 3221455300:01:011:1472.
ОСОБА_2 на праві власності згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 травня 2010 року належить земельна ділянка № АДРЕСА_2 площею 0,0599 га з кадастровим номером 3221455300:01:011:0779, розташована у АДРЕСА_2, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 047807 від 17 грудня 2007 року.
Рішенням апеляційного суду Київської області від 30 червня 2015 року у справі № 362/6701/13ц, яке набрало законної сили, та учасниками якої були ОСОБА_2 та ОСОБА_1 установлено, що спірні межі земельних ділянок № АДРЕСА_1 та № АДРЕСА_2, не відповідають межам, що зазначені у державних актах та межам встановленим в натурі (на місцевості); фактична площа земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, не відповідають площам вказаним у державних актах; земельна ділянка, якою фактично користується ОСОБА_1 накладається на земельну ділянку, яка знаходиться у приватній власності ОСОБА_4 , накладення описано в дослідницькій частині висновку та зображено у додатку № 1 до висновку; фактична межа земельної ділянки, що розташована в АДРЕСА_2, кадастровий номер 3221455300:01:011:0779, частково не відповідає межам зазначеним у державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 047867 від 17 грудня 2007 рок; невідповідність полягає в тому, що частиною земельної ділянки (площею 0,0020 га), яка належить ОСОБА_2 , фактично користується ОСОБА_1 .
2.Мотивувальна частина
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15, 16 ЦК України).
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з положенням частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Урахувавши положення статей 12, 80, 81, 89 ЦПК України, оцінивши належність, допустимість, достовірність поданих сторонами доказів, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановив, що рішенням апеляційного суду Київської області від 30 червня 2015 року у справі № 362/6701/13ц, яке набрало законної сили, та учасниками якої була ОСОБА_2 та ОСОБА_1 установлено, що спірні межі земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, не відповідають межам, що зазначені у державних актах та межам встановленим в натурі (на місцевості); фактична площа земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, не відповідають площам вказаним у державних актах; земельна ділянка, якою фактично користується ОСОБА_1 накладається на земельну ділянку, яка знаходиться у приватній власності ОСОБА_4 , фактична межа земельної ділянки, що розташована в АДРЕСА_2, кадастровий номер 3221455300:01:011:0779, частково не відповідає межам зазначеним у державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 047867 від 17 грудня 2007 року; невідповідність полягає в тому, що частиною земельної ділянки (площею 0,0020 га), яка належить ОСОБА_2 , фактично користується ОСОБА_1 .
Таким чином, установленою є обставина, що саме ОСОБА_1 фактично порушувала земельні права ОСОБА_2 через користування більшою площею земельної ділянки.
Вимог про витребування спірної земельної ділянки чи усунення перешкод в її користуванні, позивачкою не заявлено. Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки позивачка під час розгляду справи належним чином не довела порушення своїх прав та законних інтересів оспорюваним рішенням селищної ради № 229/11/V від 27 березня 2007 року, не надала до суду доказів на підтвердження того, що земельна ділянка відповідачки накладається на її земельну ділянку або якимось іншим чином порушує права позивачки.
Безпідставним є посилання в касаційній скарзі на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, з огляду на наведені у цій постанові відповідні висновки Верховного Суду.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зводяться до незгоди заявника з висновками апеляційного суду стосовно встановлення обставин справи та стосуються переоцінки доказів. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Висновки апеляційного суду не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, які викладені у постановах, що зазначені заявником у касаційній скарзі.
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстав для його скасування немає.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 22 липня 2025 року, якою залишено без змін рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 березня 2025 року, залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: М. Є. Червинська

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун