КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
22-ц/824/2243/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 757/10776/25-ц

13 січня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Нечай Руслана Васильовича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Петренко Н.О. у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 19.08.2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (первісний кредитор) та ОСОБА_1  (позичальник, відповідач) було укладено договір кредитної лінії №737215576 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». За умовами договору, кредитодавець надав позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі від 2 000,00 до 50 000,00 грн. Строк дії договору становить 5 років.
Зазначає, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» виконало свої зобов`язання за кредитним договором та надало позичальнику грошові кошти. Згідно з розрахунком заборгованості, позичальником використано кредитний ліміт (отримано кошти) у розмірі 10643,12 грн. Відповідач здійснював часткові оплати в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що свідчить про визнання ним боргу. Однак, в подальшому відповідач виконував зобов`язання з істотним порушенням умов договору, не здійснивши повернення суми наданого кредиту та процентів, що спричинило виникнення простроченої заборгованості. Також зазначалось, що відповідач 25 разів оформлював кредитні відносини з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», попередні договори були погашені, що доводить обізнаність відповідача з процедурою оформлення та виконання кредитного договору.
28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» було укладено договір факторингу №28/1118-01, за яким право вимоги щодо заборгованості ОСОБА_1  за кредитним договором №737215576 від 19.08.2021 року перейшло до ТОВ «Таліон плюс».
02.05.2024 року між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Свеа Фінанс» було укладено договір факторингу №02/0524-01/01.02-11/24, відповідно до якого ТОВ «Свеа Фінанс» набуло права вимоги до ОСОБА_1  за кредитним договором №737215576 від 19.08.2021 року. Згідно з додатком 1 (реєстром боржників) до цього договору факторингу, заборгованість ОСОБА_1  станом на дату відступлення права вимоги складала 47904,90 грн.
Вказує на те, що відповідач жодних платежів на користь нового кредитора не здійснював, тому станом на дату складання позовної заяви заборгованість за договором №737215576 від 19.08.2021 року становить 47 904,90 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту - 9 793,57 грн.; заборгованість по відсотках - 38 111,33 грн.; пеня - 0,00 грн.
З огляду на вище викладене просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 47 904,90 грн. 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 30 липня 2025 року позовні вимоги ТОВ «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Свеа Фінанс» заборгованість за Договором кредитної лінії №737215576 від 19.08.2021 року у розмірі 47 904,90 грн.
Дата складання повного тексту рішення не зазначена.
Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 липня 2025 року, було оприлюднене в реєстрі 04 серпня 2025 року.
Не погоджуючись з рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 30 липня 2025 року, 23 серпня 2025 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Нечай Р.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що матеріали справи містять договір факторингу № 28/1118-01, який укладеного на три роки раніше ніж сам спірний кредитний договір, тобто є незрозумілим, яке відношення даний договір факторингу має до передачі прав вимоги за спірним кредитним договором, оскільки його на момент укладення цього договору ще не існувало.
Вважає, що ТОВ «Свеа Фінанс»  не могло набути права вимоги на спірний кредитний договір від ТОВ «Таліон плюс»оскільки останній не набув таке право від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Тобто, на момент укладення договору факторингу № 02/0524-01/01.02-11/24 від 02.05.2024 року, право вимоги за спірним кредитним договором ТОВ «Таліон плюс» не належало.
Звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутнє будь- яке підтвердження факту зарахування чи видачі позичальнику кредитних коштів та не надано доказів укладення договору кредитної лінії.
Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 19.08.2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога»(первісний кредитор) та ОСОБА_1 (позичальник, відповідач) було укладено договір кредитної лінії №737215576 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» порядку. За умовами договору, кредитодавець надав позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі від 2 000,00 до 50 000,00 грн. Строк дії договору становить 5 років.
28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «ТаліонПлюс» було укладено договір факторингу №28/1118-01 року, відповідно до умов якого, Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором.
Відповідно до Реєстру боржників до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року, право вимоги щодо заборгованості відповідача перейшло до ТОВ «Таліон Плюс».
В подальшому 02.05.2024 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Свеа Фінанс», було укладено договір факторингу №02/0524-01/01.02-11/24, відповідно до умов якого, Клієнт зобов`язується відступити (передати) Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги до цього Договору, а Фактор набуває права вимоги від Клієнта та сплачує Клієнту за відступлення Прав вимоги Фінансування у сумі, що дорівнює ціні Договору у порядку та строки встановлені цим договором.
Відповідно до реєстру прав вимоги № 1 до договору факторингу №02/0524-01/01.02-11/24 від 02.05.2024 року, право вимоги щодо заборгованості відповідача перейшло до позивача.
Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Свеа Фінанс» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції посилався на те, що позовні вимоги є обгрунтованими та підтверджені належними та допустимими доказами. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Спірні відносини між сторонами виникли з приводу неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, і як наслідок виникнення заборгованості, про стягнення якої позивач і звернувся з цим позовом до суду.
Правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України, Закону України «Про електронну комерцію».
За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Так, порядок укладання договорів в електронній формі регламентується також Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію».
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Відповідна позиція щодо застосування вказаних норм права викладена в постанові Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 732/670/19.
Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18), від 17 січня 2022 року у справі № 234/7723/20 (провадження № 61-6379св21).
З матеріалів справи вбачається, що договір між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. 
За таких обставин, по кредитному договору, укладеному з відповідачем у письмовій формі було досягнуто згоду з істотних умов кредитного договору, в тому числі щодо строку кредитування та нарахування відсоткової ставки.
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Так, відповідно до частини першої статті 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою.
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).
Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину.
Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак, це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином.
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24квітня 2018 року у справі №914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі №910/11965/16.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012).
За правилами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною першою статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
В обґрунтування заявлених вимог на підтвердження переходу до позивача права вимоги за договором кредитної лінії від 19.08.2021 № 737215576, позивач надав суду документи: договір факторингу від 28 листопада 2018 року № 28/1118-01, укладений між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога»; додаткові угоди до нього, зокрема, № 26 від 31 грудня 2020 року, № 27 від 31 грудня 2021 року , №31 від 31 грудня 2022 року, та №32 від 31 грудня 2022 року; реєстр прав вимоги № 237 від 27.06.2023; договір факторингу № 02/0524-01/01.02-11/24 від 02.05.2024 між ТОВ «Свеа Фінанс» та ТОВ «Таліон Плюс»; платіжну інструкцію від 02.05.2024 про оплату фінансування згідно договору факторингу № 02/0524-01/01.02-11/24; витяг з реєстру прав вимоги №1 від 02.05.2024.
Надані копії договорів та витяги з реєстру боржників містять усі необхідні реквізити, зокрема підписи та печатки сторін і в повному обсязі підтверджують факт переходу до позивача права вимоги до відповідача за укладеним ним з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» кредитним договором.
Також, відповідно до умов договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимоги по формі встановленій у відповідному додатку. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним реєстром права вимоги (п.4.1).
Пунктом 2.2 цього договору факторингу фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідатиме перед фактором, якщо одержані ним суми будуть меншими від суми, сплаченої фактором клієнту, та меншими від загальної суми зобов`язання боржника. Разом з правом вимоги до фактора переходять інші права та обов`язки клієнт за кредитним договором. У випадку укладення сторонами більше ніж одного Реєстру прав вимоги, кожен наступний Реєстр прав вимог є самостійним додатком, та не змінює його.
Відповідно до пункту 1.3 договору факторингу, правом вимоги є всі права клієнта за кредитним договором, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.
Згідно з п. 8.1 цього договору, договір набуває чинності та всі права та обов`язки сторін за цим договором набувають повної юридичної сили з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками (за наявності її у сторони).
Аналогічні умови визначені і договором факторингу № 02/0524-01/01.02-11/24 від 02.05.2024, укладеного між ТОВ «Свеа Фінанс» та ТОВ «Таліон Плюс» .
Отже, вказаними договорами факторингу чітко визначений момент переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників і позивачем на підтвердження вказаного надані відповідні докази, зокрема, реєстр права вимоги та акт прийому передачі реєстру боржників, належним чином підписані.
Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 237 від 27.06.2023 року до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 ТОВ «Таліон Плюс» отримало право грошової вимоги до відповідача.
Таким чином, відповідно до п. 4.1 договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року право вимоги до боржника в повному обсязі перейшло від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» 27.06.2021 року, тобто, в день підписання Реєстру прав вимоги № 237 від 27.06.2021 року.
Відповідно до умов укладеного 02 травня 2024 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Свеа Фінанс» договору факторингу (п.2.1), клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, на умовах, визначених цим договором. Строк цього договору визначено п.8.2, який починає свій перебіг у момент визначений п.8.1 та діє три роки після його укладення, але у будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором.
Відповідно до Реєстру прав вимоги №1 від 02.05.2024 року до договору факторингу№ 02/0524-01/01.02-11/24 від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «Свеа Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача.
Умовами укладених договорів факторингу між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Свеа Фінанс» , а саме п.5.3.3 передбачено право розпоряджатися правом вимоги на свій власний розсуд, в тому числі, відступати право вимоги на користь третіх осіб.
З огляду на те, що договір факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, укладений між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», який було пролонговано на підставі додаткових угод до даного договору (строк договору пролонговано) на момент укладання кредитного договору був чинним, то відповідно до витягу з Реєстру права вимоги № 237 від 27.06.2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передало ТОВ «Таліон Плюс» право вимоги до відповідача, яке в подальшому перейшло від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «Свеа Фінанс».
Вказані договори факторингу підтверджують належний перехід прав вимоги до відповідача від ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «Свеа Фінанс».
Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи містять договір факторингу № 28/1118-01, який укладеного на три роки раніше ніж сам спірний кредитний договір, тобто є незрозумілим, яке відношення даний договір факторингу має до передачі прав вимоги за спірним кредитним договором, оскільки його на момент укладення цього договору ще не існувало є помилковими та зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.
Крім того, оскільки предметом судового розгляду є спір про стягнення із відповідача на користь ТОВ «Свеа Фінанс» заборгованості за кредитним договором, а договори факторингу відповідачем не оспорювалися, у даному випадку слід виходити з презумпції правомірності правочину, а також презумпції обов`язковості виконання договору.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність доказів наявності заборгованості та переказу кредитних коштів на рахунок відповідача.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором, заборгованість відповідача становить 47 904,90 грн., з яких 9 793,57 грн. заборгованість по тілу кредиту та 38 111,33 грн. заборгованість по відсоткам.
Колегія суддів вважає, що позивачем доведено суму заборгованості відповідача, з огляду на погоджені сторонами умови кредитування, з урахуванням тіла кредиту, розміру відсоткової ставки за кожен день прострочення та періоду кредитування.
Велика Палата Верховного Суду, наголошуючи на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
У такій категорії справ встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що відповідач не отримував кредитних коштів. І якщо такі кошти кредитодавцями мали бути перераховані на визначений у договорі картковий рахунок, то єдиним безспірним доказом може бути виписка по картковому рахунку, з якої можливо встановити відсутність або наявність певної банківської операції. І якщо сторона заперечує отримання коштів і має можливість подати такі докази, то тягар доказування таких обставин покладається саме на цю сторону.
Відповідач, заперечуючи обставини перерахування на картковий рахунок кредитних коштів, не подав суду жодних доказів на спростування позиції позивача.
Так, відповідачем не подано обґрунтування про те, за яких обставин позикодавець мав можливість отримати його персональні дані або що ці персональні дані належать не йому. Фактично заперечуючи отримання кредитних коштів, позивач не подав суду жодних доказів. При цьому суд звертає увагу, що такі докази, з огляду на інститут банківської таємниці, могли бути надані лише власником банківської карти, тобто відповідачем.
Окрім того, колегія суддів наголошує на тому, що представник відповідача, звертаючись до суду першої інстанції з відзивом на позовну заяву, визнавав факт укладання договору та отримання кредитних коштів. У відзиві на позовну заяву, представник відповідача частково визнав позов та просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 12 702,26 грн. з яких 9 793,57 грн. - тіло кредиту та 2 908,69 грн.- відсотки.
При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 77,80,81,89, 263,367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Нечай Руслана Васильовича залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Судді: