ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року 
м. Київ

cправа №  924/36/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В., 
секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Розвиток Бізнес Систем»
на рішення Господарського суду Хмельницької області від 19.04.2024 (суддя Музика М. В.) та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.09.2025 (колегія суддів Мельник О. В., Гудак А. В., Олексюк Г. Є.) у справі
за позовом першого заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Летичівської селищної ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Розвиток Бізнес Систем»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Державне агентство України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм,
про зобов`язання повернути земельну ділянку водного фонду та розташований на ній водний об`єкт,
(у судове засідання з`явилася прокурор Одуденко А. В.),
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст і підстави позовних вимог 
1.1. Перший заступник керівника Хмельницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Летичівської селищної ради звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Розвиток Бізнес Систем», у якому просив повернути земельну ділянку водного фонду на території Летичівської об`єднаної територіальної громади Хмельницького району Хмельницької області площею 254,0 га та розташований на ній водний об`єкт - Новокостянтинівське водосховище.
Позов мотивований тим, що ТОВ «Розвиток Бізнес Систем» використовує зайняту водосховищем земельну ділянку для здійснення підприємницької діяльності у сфері рибальства без будь-яких правовстановлюючих документів, що підтверджують його право на користування такою земельною ділянкою водного фонду. 
Режим рибогосподарської експлуатації та Дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів не є правовстановлюючими документами на земельну ділянку водного фонду та не надають ТОВ «Розвиток Бізнес Систем» права користування водосховищем комплексного призначення та земельною ділянкою під ним.

2. Фактичні обставини справи, встановлені судами
2.1. Як установили суди попередніх інстанцій і свідчать матеріали справи, поблизу села Новокостянтинів, на території Летичівської об`єднаної територіальної громади Хмельницького району Хмельницької області, розташоване Новокостянтинівське водосховище на річці Південний Буг на земельній ділянці площею 254,0 га, у тому числі площею водного дзеркала 254,0 га. 
Згідно з водогосподарським паспортом, виготовленим у 1982 році Хмельницькою філією інституту «Львівгідропроводгосп», Новокостянтинівське водосховище призначено для енергопостачання, риборозведення та рекреації. 
На замовлення ТОВ «Розвиток Бізнес Систем» державним підприємством - Український державний інститут по проектуванню підприємств рибного господарства та промисловості «Укррибпроект» розроблено науково-біологічне обґрунтування ведення рибогосподарської діяльності в режимі спеціального товарного рибного господарства у Новокостянтинівському водосховищі. 
У лютому 2023 року ТОВ «Розвиток Бізнес Систем» отримано за погодженням із Управлінням Державного агентства меліорації та рибного господарства у Хмельницькій області та Державним агентством меліорації та рибного господарства Режим рибогосподарської експлуатації Новокостянтинівського водосховища, в адмінмежах Хмельницького району Хмельницької області. Згідно режиму, площа водного дзеркала - 254,0 га; первинний водокористувач - Новокостянтинівська ГЕС; гідротехнічна споруда - гребля, експлуатується ГЕС. 
28.06.2023 Управлінням Державного агентства меліорації та рибного господарства у Хмельницькій області видано дозвіл ТОВ «Розвиток Бізнес Систем» на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) №01/2023, вид спеціального використання: промислове рибальство на водному об`єкті - Новокостянтинівське водосховище. Строк дії дозволу з 28.06.2023 до 28.06.2028. 
Листом від 26.09.2023 Басейновим Управлінням водних ресурсів річки Південний Буг повідомлено, що Новокостянтинівське водосховище є водосховищем комплексного призначення (енергетика та риборозведення).
1 5.11.2023 року на офіційному сайті Летичівської ОТГ оприлюднено інформацію, про те, що 10.11.2023 відбулося зариблення Новокостянтинівського водосховища, зокрема, до водойми впустили 350 кг товстолоба (16800 екземплярів), 650 кг коропа (31000 екземплярів) та 50 кг білого амура (1000 екземплярів). Вселення водних біоресурсів здійснювалось за рахунок ТОВ «Розвиток Бізнес Систем» відповідно до Режиму рибогосподарської експлуатації Новокостянтинівського водосховища.
Летичівською селищною радою 29.11.2023 прийнято розпорядження про створення тимчасової комісії щодо стану використання ТОВ «Розвиток Бізнес Систем» Новокостянинівського водосховища та земельної ділянки під ним. Комісією обстежено прибережну смугу навколо водосховища на предмет здійснення підприємницької діяльності у сфері рибальства та виявлено факт використання водосховища ТОВ «Розвиток Бізнес Систем». 
Відповідно до інформації Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 06.12.2023 року, ТОВ «Розвиток Бізнес Систем» перебуває на обліку як платник податків на прибуток за основними видами економічної діяльності: «Прісноводне рибництво (аквакультура)», «Прісноводне рибальство», «Роздрібна торгівля рибою, ракоподібними та молюсками в спеціалізованих магазинах», «Оптова торгівля іншими продуктами харчування у тому числі рибою, ракоподібними та молюсками». Окрім того, відповідно до Дозволу відповідачем до ГУ ДПС у Хмельницькій області подано розрахунок платежів за спеціальне використання рибних та інших водних живих ресурсів за ІІІ квартал 2023 року.
Згідно з актом обстеження Летичівської селищної ради від 08.12.2023 щодо стану використання ТОВ «Розвиток Бізнес Систем» Новокостянтинівського водосховища та земельної ділянки під ним встановлено, що в межах водосховища наявні три плавзасоби (човни), які використовуються при риболовлі. У ході здійснення обстеження комісією зафіксовано риболовне судно (ЯКИ 0313), яке згідно Дозволу зазначено як дозволене для застосування під час здійснення спеціального використання водних біоресурсів судна флоту рибної промисловості. Також в ході обстеження встановлено, що вхід на територію водосховища частково обгороджений дерев`яним парканом та за допомогою двох камер вуличного спостереження здійснюється відеофіксація території водосховища (т.1, а.с.86-89).
Крім того, ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 11.07.2023 у справі №560/12311/23 відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ТОВ «Розвиток Бізнес Систем» до Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Хмельницькій області про визнання протиправними дій Управління та його зобов`язання визначити місце розташування рибоприймального пункту біля берегової лінії Новокостянтинівського водосховища в адміністративних межах Хмельницького району Хмельницької області; визнання бездіяльності Управління протиправною та зобов`язання останнього скріпити підписом керівника та печаткою органу рибоохорони Журналу обліку вилучених біоресурсів, Журналу обліку прийнятих водних біоресурсів та видати зареєстровані бирки для маркувальних знарядь лову у кількості 100 шт. 

3. Короткий зміст судових рішень у справі
3.1. Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 19.04.2024 у справі № 924/36/24, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.09.2025, позов задоволено. 
Судові рішення аргументовані тим, що  пунктом 24 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, який набрав чинності з 27.05.2021 встановлено, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, зокрема, крім земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук. Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.
З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними. 
Враховуючи викладене, приймаючи до уваги місцезнаходження земельної ділянки, на якій розташовано водний об`єкт, а також предмет позову у даній справі,  уповноваженим державою органом у спірних правовідносинах є Летичівська селищна рада.
Суд апеляційної інстанції оцінюючи твердження апелянта про необхідність врахування пункту 24-1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, зазначив, що вони не приймаються судом, оскільки вказаний пункт включено Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту інтересів власників земельних часток (паїв), а також застосування адміністративної процедури у сфері земельних відносин», який набрав законної сили лише 08.11.2024, тобто після ухвалення рішення у цій справі. У зв`язку з цим, пункт 24-1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України може бути застосований у майбутньому.
Встановлені обставини в сукупності підтверджують факт користування відповідачем земельною ділянкою з об`єктом водного фонду, зокрема, здійснення ТОВ «Розвиток Бізнес Систем» підприємницької рибогосподарської діяльності із штучного розведення, утримання, вирощування водних біоресурсів, а також їх промисловий вилов.  Відповідно до змісту, поданих відповідачем документів (відзив на позовну заяву, апеляційна скарга, додаткові пояснення) відповідач не заперечує факт використання спірного водного об`єкта, однак не вбачає протиправності своїх дій.
Відповідач здійснює використання земельної ділянки з розташованим на ній водним об`єктом у своїй господарській діяльності лише на підставі Режиму та Дозволу, що підтверджується матеріалами справи, в тому числі звітами про обсяги вилову водних біоресурсів, актом обстеження стану використання водосховища та земельною ділянкою під ним, а також не заперечується самим же відповідачем.  Разом з тим, ані Режим рибогосподарської експлуатації водного об`єкта, ані Дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах не є та не можуть бути правовстановлюючими документами, якими надається право користування водними об`єктами чи землями водного фонду, та не визначають правових підстав користування водними об`єктами.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
4.1. ТОВ «Розвиток Бізнес Систем»  звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій викладено прохання судові рішення скасувати і відмовити у позові.  
Підставами касаційного оскарження є пункти 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України.
Скарга обґрунтована тим, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування пункту 24-1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у спорах щодо усунення перешкод власника у користуванні та розпорядженні спірним водним об`єктом шляхом припинення використання водного об`єкта та шляхом повернення цього водного об`єкта і земельної ділянки під ним.
Необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми полягає в тому, що на даний час в різних господарських судах перебуває у провадженні велика кількість подібних справ і  спостерігається різне застосування цієї норми права. Відсутність висновку Верховного Суду призведе до того, що рішення судів в таких справах фактично не можна буде виконати, адже сільські, селищні, міські ради, в особі яких виступає прокуратура за такими позовами, не зможуть прийняти водний об`єкт загальнодержавного значення та землі водного фонду під ним, які за рішеннями судів відповідачі повинні повернути таким радам. Після набрання законної сили пункту 24-1 «Перехідних положень» ЗК України такі ради фактично втратили правомочність власника відносно спірних водних об`єктів загальнодержавного значення, які перейшли у розпорядження держави в особі відповідних державних (військових) адміністрацій.
Новокостянтинівське водосховище є водосховищем руслового типу, знаходиться в руслі річки Південний Буг та належить до водних об`єктів загальнодержавного значення. З огляду на те, що земельна ділянка водного фонду під Новокостянтинівським водосховищем є несформованою, а в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували віднесення  водосховища до водних об`єктів місцевого значення, з урахуванням змін, що відбулися відносно зміни розпорядника земельних ділянок під водоймами загальнодержавного значення в період між ухваленням рішення суду першої інстанції до розгляду апеляційної скарги відповідача, суд апеляційної інстанції повинен був врахувати, що позивач втратив процесуальну правосуб`єктність, у зв`язку з чим, посилаючись на неналежного позивача, повинен був скасувати рішення першої інстанції та відмовити прокурору у задоволенні позову.
В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують місце розташування Новокостянтинівського водосховища поза межами населених пунктів, встановлення цієї обставини має суттєве значення для вирішення питання щодо правильності визначення прокурором належного позивача в цій справі.
Докази, на які посилається суд апеляційної інстанції не є допустимими, адже спірна земельна ділянка водного фонду під Новокостянтинівським водосховищем не є сформованою а з аналізу статей 79 та 79^1 ЗК України випливає, що саме формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та встановлення точного місця розташування. В матеріалах справи відсутні будь-які графічні, технічні, інвентаризаційні матеріали щодо місця розташування спірної земельної ділянки, її точної площі та меж. У письмових доказах, на які посилається суд апеляційної інстанції лише зазначається, що Новокостянтинівське водосховище знаходиться поблизу с. Новокостянтинів, однак це не означає, що воно знаходиться поза межами цього населеного пункту.
Суди не надали належної оцінки тим доказам, які підтверджують факт знаходження спірної земельної ділянки водного фонду під об`єктами нерухомого майна державної власності (під гідротехнічними спорудами Новокостянтинівського водосховища, що належать державному підприємству АТ «Хмельницькобленерго»), що в силу положень пп. ґ п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України унеможливлює розпорядження Летичівською селищною радою спірною земельною ділянкою і Новокостянтинівським водосховищем, а це є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
4.2. У відзиві на касаційну скаргу прокурор вказує на безпідставність доводів скаржника та просить залишити без змін оскаржені судові рішення. 

5. Позиція Верховного Суду 
5.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
5.2. Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
5.3.   Щодо підстави оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України
Відповідно до приписів пункту 3 частини третьої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Як свідчить зміст зазначеної норми, вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися. 
Згідно із четвертою, п`ятою статті 53 ГПК України  прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі набуває статусу позивача.
Із рішення Господарського суду Хмельницької області від 19.04.2024 слідує, що суд першої інстанції досліджував підстави звернення прокурора із цим позовом і встановив, з посиланням на приписи ЗК України, що з набранням чинності пункту 24 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України з 27.05.2021 уповноваженим державою органом у спірних правовідносинах є Летичівська селищна рада Хмельницького району Хмельницької області. Летичівська селищна рада як власник та розпорядник спірних земельних ділянок має право звертатися до суду з метою усунення порушень законодавства та здійснювати інші функції і повноваження у спосіб, передбачений Конституцією та законами України. Проте, зазначеним органом місцевого самоврядування не здійснено захист порушених прав територіальної громади.
Тобто, обставини дотримання процесуального законодавства щодо можливості і наявності підстав для звернення з позовом на стадії розгляду в суді першої інстанції було у повній мірі визначено з урахуванням чинного на той момент законодавства. 
Апеляційний господарський надав вказаним обставинам аналогічну оцінку і дійшов висновку, що прокурор міг звертатися із позовом в інтересах держави в особі Летичівської селищної ради.
Верховний Суд зауважує, що з наявних обставин суди надали оцінку підставам звернення прокурора та існуванню права за захистом якого подано позов, що відповідачем не спростовано ні в ході судового розгляду, ні в касаційному порядку.
У межах підстави касаційного оскарження, передбаченою пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник посилається на приписи пункту 24-1 «Перехідних положень» ЗК України і вважає, що після набрання законної сили вказаним пунктом,  сільські, селищні, міські ради  фактично втратили правомочність власника спірних водних об`єктів і рішення судів в подібних справах фактично не можна буде виконати.  У такому разі суд апеляційної інстанції повинен був застосувати приписи вказаної норми та скасувати рішення суду першої інстанції і відмовити у позові, оскільки позивач втратив процесуальну правосуб`єктність. 
У цьому контексті колегія суддів зазначає таке.
Повноваження судів апеляційної інстанції, зокрема, врегульовані статтею 269 ГПК України та передбачають, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
При цьому, згідно зі статтею 277 ГПК України, неправильним застосуванням норм матеріального права,  як підстава для скасування судового рішення, може вважатися неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Пунктом 24-1 доповнено розділ Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України згідно із Законом України від 08.10.2024 № 3993-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту інтересів власників земельних часток (паїв), а також застосування адміністративної процедури у сфері земельних відносин", який набрав чинності 08.11.2024, тобто після прийняття 19.04.2024 рішення судом першої інстанції, апеляційну скаргу на яке розглядав апеляційний господарський суд. 
За загальним правилом, закріпленим статтею 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. 
За змістом статті 5 ЦК закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, а відтак у даному випадку норма права, на яку посилається скаржник, не могла бути застосована судом першої інстанції, що позбавляє права суд апеляційної інстанції скасувати законне рішення суду попередньої інстанції. Більше того,  суд апеляційної інстанції також не мав підстав для її застосування, оскільки в силу процесуальних приписів останній переглядає справи в межах, встановлених статтею 269 ГПК України за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Отже, суть апеляційного перегляду полягає саме у перевірці законності та обґрунтованості судового рішення, а не повторному розгляді справи.  
Щодо процесуальної правосуб`єктності, то правонаступництво як інститут цивільного процесуального права нерозривно пов`язане з правонаступництвом як інститутом цивільного права, адже зміни у матеріально-правових відносинах зумовлюють необхідність привести процесуальний стан осіб як учасників таких матеріально-правових відносин у відповідність з їх дійсною юридичною зацікавленістю у перебігу та результаті судового провадження, в тому числі у виконанні рішення суду.
Правонаступництво має універсальний характер. У разі вибуття правопопередника з виконавчого провадження до правонаступника переходить весь комплекс процесуальних прав та обов`язків, притаманних для сторони виконавчого провадження, і, відповідно, комплекс процесуальних прав та обов`язків, притаманних стороні судового провадження, враховуючи стадію, на якій відбулося правонаступництво. 
Так, процесуальне правонаступництво є похідним від матеріального та випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони в матеріальних правовідносинах її правонаступником). Для вирішення судом питання щодо процесуальної заміни сторони у справі необхідна наявність відповідних первинних документів, які підтверджують факт вибуття особи з матеріальних правовідносин та перехід її прав та обов`язків до іншої особи - правонаступника.
Відповідно до частин першої та другої статті 52 ГПК України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.
Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив.
На стадії виконавчого провадження заміна сторони відбувається відповідно до статті 334 ГПК України, яка регламентує, що у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником.
Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець (частина друга статті 334 ГПК України).
Процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні - це заміна на будь-якій стадії саме виконавчого провадження як юридичного процесу стягувача або боржника іншою особою у зв`язку з її вибуттям, тобто підставою заміни стягувача внаслідок правонаступництва є настання певних обставин, які мають юридичне значення і в результаті яких виникають цивільні права та обов`язки, або пряма вказівка акта цивільного законодавства, що не залежить від умов та порядку здійснення виконавчого провадження органами і посадовими особами.
Для встановлення процесуального правонаступництва юридичної особи суд має визначити підстави такого правонаступництва, а також обсяг прав та обов`язків, який перейшов до правонаступника у спірних правовідносинах. Суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує.
Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2025 у справі № 902/388/18, ухваленій після подання касаційної скарги. 
Так, у справі № 924/36/24 не вбачається і фактично сторонами не доводились обставини переходу права власності спірної земельної ділянки до повноважень іншого органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції, як і не встановлено обставин  заміни сторони у матеріальних правовідносинах  та переходу до конкретної особи відповідних прав та обов`язків, а враховуючи принцип диспозитивності, передбачений статтею 14 ГПК України, збирання доказів не є обов`язком суду.  
З урахуванням викладеного вище висновку, колегія суддів зауважує, що у разі встановлення під час виконавчого провадження обставин вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. У зв`язку із цим, доводи скаржника щодо унеможливлення виконання рішень у подібних правовідносинах є помилковими і не враховують особливості, визначені, зокрема, Законом України «Про виконавче провадження». За таких обставин, Верховний Суд вважає, що підстава оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України не підтвердилася.
5.4.   Щодо підстави оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України
Пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу та якщо  суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
У разі посилання на встановлення судами обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, скаржник повинен вказати, який із доказів, на його думку, є недопустимим, та обґрунтувати таке твердження, а також зазначити, які обставини встановлено на підставі цього доказу, чому вони є суттєвими або як вони вплинуть на прийняття оскаржуваного рішення.
Колегія суддів зазначає, що законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 86 ГПК України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору вірогідності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 ГПК України).
Разом із тим за приписами статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Отже, неналежні докази та недопустимі докази - це різні поняття. Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 910/13647/19.
Згідно з положеннями статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює потребу співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Отже, з введенням у дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Верховний Суд неодноразово наголошував, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Предмет доказування формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 910/4994/18, постанови Верховного Суду від 10.07.2024 у справі № 914/1574/23, від 02.07.2024 у справі № 910/12295/23, від 14.05.2024 у справі № 910/4437/23).
Згідно із частинами  першою, другою статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.03.2021 у справі № 922/2319/20, від 16.02.2021 у справі № 913/502/19, від 13.08.2020 у справі № 916/1168/17, від 16.03.2021 у справі № 905/1232/19.
Водночас у касаційній скарзі не зазначено наявності передбачених чинним законодавством правових підстав, які би зумовлювали визнання оцінених судами доказів недопустимими, відповідач не обґрунтував, у чому саме проявилося порушення судами приписів статті 77 ГПК України, зокрема, щодо закону, з порушенням якого отримано оцінений судом доказ.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019  у справі № 373/2054/16-ц сформульовано правовий висновок про те, що у випадку не встановлення порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Колегія суддів зауважує, що доводи скаржника щодо недопустимості доказів фактично стосуються неправильної оцінки судами таких доказів та необхідності інакшого врахування обставин, які у них зазначені. Однак, Верховний Суд в силу приписів статті 300 ГПК України позбавлений можливості надавати подібну оцінку доказам. Аргументи скарги в цій частині також стосуються необхідності надати перевагу іншим доказам, що також не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 
У свою чергу, в силу  припису пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України скасування оскаржуваних рішень судом касаційної інстанції з подальшим направленням судової справи для нового розгляду можливе виключно у тому випадку, коли суд дійде висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», а не «факту», отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.
За змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини третьої статті 287 цього Кодексу. Така правова позиція є послідовною та сталою і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема: у постановах від 02.12.2021 у справі №  922/3363/20, від 16.12.2021 у справі № 910/18264/20, від 13.01.2022 у справі №  922/2447/21 та від 12.10.2021 у справі № 905/1750/19, від 20.05.2021 у справі №  905/1751/19, від 08.02.2024 у справі № 916/2266/22, від 18.04.2024 у справі №  910/2812/23.
Проте, як уже зазначалося, під час здійснення касаційного провадження у цій справі з підстав касаційного оскарження, визначених у пункті 3 частини другої статті 287 ГПК України, Верховний Суд не знайшов підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.
5.5. Зважаючи на викладене, оскільки доводи скаржника щодо неправильного застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права не знайшли підтвердження  в межах підстав касаційного оскарження, колегія суддів не убачає підстав для скасування рішення Господарського суду Хмельницької області від 19.04.2024 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.09.2025 у справі №  924/36/24. 

6.  Висновки за результатами розгляду касаційної скарги та норми права, якими керувався суд
6.1. За змістом пункту  1 частини  першої статті  308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
6.2.  Відповідно до частини  першої статті  309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею  300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
6.3. Ураховуючи викладене, зважаючи на зазначені положення законодавства, оскаржені судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
7. Розподіл судових витрат
7.1. Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржувані рішення, то відповідно до статті 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору необхідно покласти на скаржника.
Керуючись статтями  300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Розвиток Бізнес Систем» залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Хмельницької області від 19.04.2024 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.09.2025 у справі №  924/36/24 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не  підлягає.
Головуючий                                                                                Н.  О.  Волковицька

Судді                                                                                          С. К. Могил

О. В. Случ