ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/386/26 Справа № 208/2324/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Берелет В. В. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року 
Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
судді-доповідача: Новікової Г.В. 
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан» про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

29 березня 2024 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» звернувся до суду з вище зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 25.05.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання строкового відсоткового споживчого кредиту № 5028496 у розмірі 20 000 грн. Однак відповідачка належним чином не виконувала передбачені договором зобов`язання з повернення кредиту, у зв`язку з чим, утворилася заборгованість.
Згідно умов договору №07Т від 25.0.2021 року ТОВ «Мілоан» відступлено право вимоги за кредитним договором 5028496 від 25.05.2021 року на користь ТОВ «Діджи Фінанс».
Просили стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 5028496 від 25.05.2021 року у розмірі 89 500 грн. з яких: 20 000 грн.- заборгованість за тілом кредиту, 67 500 грн. – заборгованість за відсотками, 2 000 грн.- заборгованість за комісійними винагородами, 0 грн. – заборгованість за пенею.
Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2025 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» заборгованість у розмірі 89 500 грн., а такожсудовий збір у розмірі 2422,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 6 000 грн.
В апеляційній скарзі з урахуванням доповнень ОСОБА_1 просила скасувати рішення суду першої та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог та розподілити судові витрати.
В обґрунтування посилається на те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не назвав прізвища адвоката, який надавав професійну правову допомогу позивачеві у справі №208/2324/24 та якими доказами підтверджуються витрати позивача в сумі 6000 грн. на адвокатські послуги. У справі відсутні будь-які докази, що представники позивача ОСОБА_2 та Виссал В.В. є адвокатами.
Досудова вимога від 27.09.2023 року за підписом адвоката Міньковської А.В. є неналежним та недопустимим доказом, оскільки станом на 27.09.2023 року адвокат не мала повноважень діяти в інтересах ТОВ «Діджи Фінанс», бо додаткова угода від 09.02.2024 року про надання правової допомоги від 11.12.2023 року, була підписана значно пізніше, ніж досудова вимога датована 27.09.2023 року, а також не надано позивачем документу, а саме зворотній бланк поштового повідомлення про вручення Укрпоштою.
Звертає увагу суду, що надані представником позивача докази, не стосуються відповідача ОСОБА_1 , вони не доводять того факту, що за договором факторингу від 13.09.2021 року ТОВ «Мілоал» відступив факторові право вимоги за договором споживчого кредиту №5028496 від 25.05.2021 року. Оскаржуване судове рішення не містить посилання на доказ , який би підтверджував фактичне перерахування кредитних коштів.
Платіжне доручення №47112295 від 25.05.2021 року не підтверджує того, що кредитодавець надав споживчий кредит ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит від 25.05.2021 року. Платіжне доручення не містить відмітки банку про фактичне проведення фінансової операції; відсутні позначки банку про "одержання банком" платіжного доручення і "проведення банком" платіжного доручення; у графі "призначення платежу" не написано, що надаються кошти згідно із договором про споживчий кредит від 25.05.2021 р.; не надано виписку по рахунку кредитодавця, засвідчену банком, про рух коштів на рахунку кредитодавця з якого, ймовірно, списалися кошти за платіжним дорученням № 47112295 від 25.05.2021 року; платіжне доручення виготовлене за старим форматом, який із 13.01.2020 року вже не діяв. Банки не приймали, а система електронних платежів відхиляла платіжні доручення складені за старим форматом. У платіжному дорученні за старим форматом зазначено Дебет рахунку № НОМЕР_1 та код банку 38905834, але станом на 25.05.2021 року платіжне доручення мало б містити номерацію рахунку IBAN.
Наголошує, що на рахунок в АТ «Райффайзен Банк» не зараховувалися грошові кошти в сумі 20 000 грн. від ТОВ «Мілоал» із посиланням в призначенні платежу на кредитний договір № 5028496 від 25.05.2021 року, що підтверджується випискою про рух коштів по рахунку у період із 25.05.2021 року по 26.05.2021 рік, наданою АТ «Райффайзен Банк» 18.06.2025 року доданої до апеляційної скарги.
В договорі споживчого кредитування від 25.05.2021 року не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена одноразова комісія за обслуговування кредиту в сумі 2000 грн.
Розрахунок боргу та зміст позовної заяви не містять конкретної деталізації, а саме, за якою відсотковою ставкою нараховувалися відсотки по кожному місяцю та на підставі якого пункту договору.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Діджи Фінанс» просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Стягнути з апелянта на користь позивача витрати, понесені ним на оплату професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції за складання відзиву на апеляційну скаргу у розмірі 6 000 грн.
Зазначає, що 25.05.2021 року за власним волевиявленням, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, відповідачем в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «МІЛОАН» за адресою: https://miloan.ua/ подано заявку на отримання кредиту № 5028496. Цей Кредитний договір укладено в електронній формі в Особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний, зокрема, через сайт Товариства та/або відповідний мобільний додаток та інші засоби. Проаналізований позивачем алгоритм дій щодо порядку укладання правочину в електронній формі дає підстави вважати доведеним належними доказами факт, що договір про споживчий кредит №5028496 від 25.05.2021 року з додатками до нього був дійсно підписаний з ТОВ «МІЛОАН» саме відповідачем одноразовим ідентифікатором, а отже матеріали справи містять належні докази укладення даного правочину в електронній формі між відповідачем та ТОВ «МІЛОАН».
Звертає увагу, що наявна в матеріалах справи копія платіжного доручення № 47112295 від 25.05.2021 року є належним та допустимим доказом на підтвердження перерахування первісним кредитором кредитних коштів відповідачу на умовах визначених договором про споживчий кредит №5028496 від 25.05.2021 року. У даному платіжному дорученні, яким первісним кредитором було перераховано кредитні кошти в розмірі 20 000 грн. відповідачу, також вказано ідентифікаційний код останньої.
Позивач вважає, що строк кредитування пролонговувався та максимально міг бути продовженим на 60 днів, а тому проценти за користування кредитом слід нараховувати на 30 днів (строк початкового кредитування) + 60 днів (строк кредитування на стандартних (базових) умовах).
Звертає увагу на те, що на підтвердження законності нарахування заборгованості позивачем до позовної заяви було долучено відомість про щоденні нарахування та погашення за договором про споживчий кредит №5028496 від 25.05.2021 року, яка сформована первісним кредитором. 
Позивачем до позовної заяви додано докази, якими доведено відступлення ТОВ «МІЛОАН» права вимоги до відповідача на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» за договором про споживчий кредит № 5028496 від 25.05.2021 року.
На підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу було подано до суду наступні докази, а саме: копію договору №42649746 про надання правової допомоги від 11.12.2023 року; копія додаткової угоди №003253601682 від 09.02.2024 року до договору №42649746 про надання правової допомоги від 11.12.2023 року; копію детального опису робіт (надання послуг) від 20.02.2024 року; копію акту про підтвердження факту надання правничої допомоги адвоката від 20.02.2024 року та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Міньковська А.В..
Зазначає, що подав до суду апеляційної інстанції орієнтовний розрахунок судових витрат, які були понесені та які очікується понести у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, загальна сума яких складає 6000 грн.
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 подано заперечення на відзив на апеляційну скаргу та з посиланням на доводи, аналогічні доводам позовної заяви зазначала, що позивач належними та допустимими доказами не довів набуття права вимоги до неї за договором споживчого кредиту, а матеріали справи не містять відомостей про отримання нею кредитних коштів
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 89 500 грн., тобто менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін. У зв`язку із чим не було задоволено клопотання відповідачки про розгляд справи із викликом сторін, про що зазначено в ухвалі про призначення справи до розгляду.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 25.05.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 5028496, шляхом направлення відповідачу електронним повідомленням (SMS) одноразового ідентифікатора, при веденні якого відповідач підтверджує прийняття умов кредитного договору № 5028496 від 25.05.2021 року, який також знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті товариства. Відповідачці були перераховані кошти у розмірі 20 000 грн.
Згідно п. 1.2. Договору сума (загальний розмір) кредиту становить 20 000,00 грн. у валюті: Українські гривні. Відповідно до п. 1.3. Договору кредит надається строком на 30 днів з 25.05.2021 року (строк кредитування). 
Пунктом 1.4. Договору визначено, що термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 24.06.2021 року. 
Згідно п. 1.5. Договору загальні витрати Позичальника за кредитом, що включають загальну суму зборів, платежів та інших витрат Позичальника, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом та комісії (без врахування суми (тіла) кредиту) складають 9 500 грн. в грошовому виразі та 10,505.00 відсотків річних у процентному значенні (орієнтовна реальна річна процентна ставка), і включає в себе складові, визначені у п. п. 1.5.1-1.5.2 Договору. Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника, що складається з суми загального розміру кредиту та загальних витрат позичальника за кредитом складає 29 500 гривень. Загальні витрати позичальника за кредитом, орієнтовна реальна річна процентна ставка, орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника, а також строк кредиту розраховані виходячи з припущення, що Позичальник отримає кредитні кошти в день укладення цього договору, а строк кредитування залишиться не змінним та що кредитодавець і позичальник виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в цьому Договорі, зокрема позичальник здійснить повне погашення заборгованості в термін, вказаний в п. 1.4 Договору. Позичальник розуміє та погоджується, що наведені в цьому пункті показники не підлягають оновленню у випадку продовження позичальником строку кредитування, часткового дострокового погашення заборгованості чи прострочення виконання ним зобов`язань.
Відповідно до п. 1.5.1. Договору комісія за надання кредиту: 2 000 грн., яка нараховується за ставкою 10,00 відсотків від суми кредиту одноразово.
Відповідно до п. 1.5.2. Договору проценти за користування кредитом: 7 500 грн., які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. 
Також, згідно п. 1.6. Договору базова процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Згідно з пунктом 2.3.1.2. Договору про споживчий кредит № 5028496 від 25.05.2021 року, позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз, коли Позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування Позичальником у спосіб, вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у Позичальника відсутня заборгованість перед Кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту). Якщо Позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду, на який продовжено строк кредитування, нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, наведеною в пункті 1.6. Договору.
У випадку, якщо позичальник протягом періоду, на який продовжено строк кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах вчинить дії для продовження строку кредитування на пільгових умовах, такі дії зупиняють строк пролонгації на стандартних (базових) умовах до моменту спливу строку пролонгації на пільгових умовах.
Кредит надавався строком на 30 днів з 25.05.2021 року (строк кредитування) (пункт1.3. Договору), термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу) 24.06.2021 року (пункт 1.4. Договору).
Зазначені обставини свідчать про те, що умовами кредитного договору сторони передбачили порядок продовження строку кредитування та умови і строк нарахування процентів за користування кредитом.
Відповідно до пункту 2.4.1 позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше терміну передбаченого пунктом 1.4 (у даному випадку 24.06.2021 року), а у випадку пролонгації не пізніше дати завершення періоду на який продовжено строк кредитування.
У випадку, якщо станом на дату закінчення строку кредитування (настання дати повернення кредиту) будуть існувати будь-які боргові зобов`язання Позичальника за цим Договором, в тому числі, але не виключно, плата за кредит, пеня та/або інші платежі на користь Кредитодавця встановлені умовами цього Договору, то така заборгованість повинна бути сплачена Позичальником одночасно з поверненням кредиту в термін, передбачений пунктом 1.4 Договору або у дату завершення періоду пролонгації. Якщо заборгованість не буде погашена після завершення строку кредитування визначеного згідно з пунктами 1.3 та 2.3 цього Договору, виконання зобов`язань зі сплати платежів вважається простроченим Позичальником та передбачає настання наслідків обумовлених розділом 4, пунктом 3.2.5 Договору (пункт 2.4.2 Договору).
Водночас, пунктом 4.2 розділу 4 кредитного договору сторони погодили, що у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою пунктом 1.6 Договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених статею 625 Цивільного кодексу України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої пунктом 1.6 Договору. Обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимог.
13 вересня 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено Договір факторингу № 07Т, відповідно до п. 2.1. якого, ТОВ «МІЛОАН» зобов`язується відступити ТОВ «Діджи Фінанс» Права вимоги, зазначені у відповідному Реєстрі прав вимоги, а ТОВ «Діджи Фінанс» зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «МІЛОАН» за плату на умовах, визначених цим Договором.
Згідно із витягом з додатку до договору факторингу №07Т, ТОВ «Мілоан» відступлено право вимоги за кредитним договором 5028496 від 25.05.2021 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» у розмірі 89 500 грн. з яких 20 000 грн.- сума заборгованості за тілом кредиту, 67 500 грн. – сума заборгованості за відсотками, 2 000 грн. – сума заборгованості за комісією.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ТОВ «Діджи Фінанс» довела свої права вимоги на підставі договору факторингу до ОСОБА_1 за кредитним договором, укладеним останньою із ТОВ «МІОЛАН», за яким боржник не виконав належним чином свої зобов`язання. 
Із таким висновком суду першої інстанції можливо частково погодитись з огляду на наступне.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII (надалі - Закон № 675-VIII) від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Зазначений вище кредитний договір укладений ОСОБА_1 із ТОВ «Діджи Фінанс» шляхом ідентифікації позичальника та використання ним електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором, що узгоджується з вимогами законодавства. Без здійснення всіх цих дій договір від 25.05.2021 року між вказаними особами, не був би укладений. 
Встановлено, що відповідач через особистий кабінет на веб-сайті первісного кредитора подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе та підтвердив умови отримання кредиту, після чого первісний кредитор надіслав відповідачу за допомогою засобів зв`язку на зазначений ним номером телефону одноразові ідентифікатор у вигляді смс-коду, які відповідач використав, як підтвердження підписання кредитного договору.
Отже без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора без здійснення входу відповідача на веб-сайт за допомогою логіна і пароля особистого кабінету укладання договору між сторонами є технічно не можливим. Належних доказів на спростування тверджень позивача щодо наявності на договорі електронного цифрового підпису одноразового ідентифікатора відповідачем не надано.
Доказів того, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, картка фізичної особи-платника податків, реквізити банківської картки) були використані товариством для укладення кредитних договорів від його імені, відповідачем не надані. До правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій ОСОБА_1 не зверталась.
Уклавши вказаний договір на умовах, викладених в ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були закріплені в цьому договорі.
Зокрема відповідно до п.1.3, 1.4 кредитного договору зазначено, що кредит надається строком на 30 днів з 25.05.2021 року та кінцевим строком його повернення є 24.06.2021року. Відповідно до п. 2.2.2 нарахування відсотків за користування кредитом погоджених сторонами у договорі починається з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування але з урахуванням можливої пролонгації При цьому як зазначалось вище у п.1.5.2, 1.3, 2.3.1.1., 2.2.3, 1.6, 2.3.1.2 сторони передбачили порядок продовження строку договору у випадку продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування, але не більше ніж на 60 днів.
Як вбачається з наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитним договором №5028496 ОСОБА_1 нараховувались відсотки за користування кредитом з 26.05.2021 року по 24.06.2021 року за ставкою погодженою у п.1.5.2 кредитного у розмірі 1,25% з 25.06.2021 року по 23.08.2021 року за ставкою погодженою у п.1.6 кредитного у розмірі 5 %.
Таким чином доводи апеляційної скарги щодо нарахування погоджених сторонами відсотків поза межами 30 денного строку кредитування та не надання позивачем доказів на підтвердження розрахунку заборгованості за кредитним договором не знайшли свого підтвердження.
Також слід звернути увагу, що у відповідності до умов укладеного сторонами договору від 25.05.2021 року кошти надаються позичальнику у безготівковій формі на картковий рахунок вказану власноручно позичальником при укладанні договору на отримання споживчого кредиту.
При цьому матеріали справи містять платіжне доручення №47112295 про перерахування 25.05.2021 року ТОВ «Міолан» ОСОБА_1 кредитних коштів відповідно до договору 5028496 в№696030515 від 20.04.2021 року на картку НОМЕР_2 у розмірі 20 000 грн., що також підтверджується випискою про рух коштів за рахунком ОСОБА_1 .. 
Таким чином матеріалами справи підтверджено надання позичальнику кредитних коштів на виконання договору від 25.05.2021 року і суд першої інстанції правильно вважав такі докази належними та допустимими . 
Відповідач не спростувала факту укладення між нею та кредитором згаданого договору і отримання коштів на підставі такого договору. Також відповідачем не спростовано заявлений позивачем розмір кредитної заборгованості по тілу кредиту та відсотках, нарахованих відповідно до умов договору, протягом строку його дії з урахуванням положень про пролонгацію. 
Однак, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на несправедливий розмір погоджених сторонами відсотків.
Як було зазначено вище сторонами погоджено розмір процентів та порядок їх нарахування та відповідно до розрахунку заборгованості він складає 67 500 грн.
Вказана сума відсотків з огляду на сам розмір позики 20 000 грн є явно завищеною, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509 та ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Крім того, з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абз. 3 пп. 3.2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11.07.13 №7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. 1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити.
Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення.
У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року по справі №132/1006/19 провадження №61-1602св20.
Також відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі №902/417/18 якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Відповідно до п.8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика палата Верховного Суду дійшла до висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Враховуючи те, що заявлена позивачем до стягнення заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 67 500 грн. не є співрозмірною сумі кредиту у 20 000 грн. за договором №5028496, суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, суд апеляційної інстанції прийшов до правомірного висновку про необхідність зменшення розміру процентів за вказаним договором до 20 000 грн.
При цьому слід зазначити, що відповідач, як пересічний споживач кредитних послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не змогла ефективно здійснити свої права бути поінформованою про дійсні умови кредитування ТОВ «Діджи Фіанс», які викладені в декількох значних за об`ємом документах, які не містять прозорості та зрозумілості, зокрема щодо дійсного періоду та розміру нарахувань за кредитом. А тому на думку суду апеляційної інстанції, укладення ОСОБА_1 договору №5028496 перетворюється на непомірний тягар для відповідача, як споживача та джерело отримання невиправданих прибутків кредитором.
Що ж стосується позовних вимог про стягнення заборгованості за договором споживчого кредитування у вигляді комісії, то слід погодитися із доводами апеляційної скарги щодо нікчемності такої умови кредитного договору та відсутності підстав для її стягнення з відповідача.
Згідно з частиною 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
Однак, Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) зазначила, що «комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив висновок про те, що «якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У кредитному договорі, який укладений між сторонами, не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту. При цьому, до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».
Враховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору, тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати комісію за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволені позову в частині стягнення з відповідача заборгованості з комісії в сумі 2 000 грн.
Щодо договорів факторингу слід зазначити наступне.
Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Частинами першою, другою статті 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.
Крім того, відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Відповідно до ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Водночас вимога щодо надання боржнику доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні відповідно до статті 517 ЦК не є тотожною до вимоги щодо надання до суду доказів відступлення первісним кредитором новому кредитору права вимоги до боржника для здійснення заміни кредитора у справі (процесуального правонаступництва). Зазначені вимоги випливають із різних правових підстав та не є взаємозалежними.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27.09.2021 року у справі № 5026/886/2012, від 15.04.2024 року у справі № 2221/2373/12.
Отже, для підтвердження факту відступлення права вимоги, заінтересована сторона повинна надати до суду лише докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора.
Як вбачається з матеріалів справи 13.09.2021 р. між ТОВ «Міолан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу, за умовами якого останнє набуло право вимоги за зазначеними у відповідному реєстрі права вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта (п.2.1). При цьому, право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання цього договору (п.4.1)
Відповідно до витягу з додатку до договору факторингу №07Т від 13.09.2021 (реєстру прав вимоги ) ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором №5028496 від 25.05.2021 року у сумі 89 500 грн. 
Копія договору факторингу та реєстр прав вимоги є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах.
При цьому факт повідомлення чи не повідомлення боржника про відступлення права вимоги до нового кредитора не впливає на дійсність такого договору факторингу, а лише надає порядок виконання кредитного зобов`язання первісному чи новому кредитору.
Таким чином, звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Діджи Фінанс» надало належні докази, які підтверджують право вимоги позивача за кредитним договором, а також наявність у відповідача грошового зобов`язання та заборгованості перед позивачем.
Тобто, відповідач ОСОБА_1 несе відповідальність за неналежне виконання зобов`язання за кредитним договором перед новим кредитором ТОВ «Діджи Фінанс».
Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Надані позивачем копії договору факторингу №07г від 13.09.2021, витяг з додатку до договору факторингу №07Т від 13.09.2021 (Реєстр прав вимоги), а також платіжні інструкції в сукупності із іншими доказами у справі, в тому числі документами, які засвідчують права, що передаються, та інформацією, яка є важливою для їх здійснення, є належними та достатніми доказами на підтвердження набуття позивачем права вимоги за кредитним договором, укладеним з відповідачем.
Таким чином ТОВ «Діджи Фінанс» надало належні, достатні та допустимі докази на підтвердження переходу права вимоги до  ОСОБА_1 за зазначеним вище кредитним договором у відповідних сумах.
Отже, ТОВ «ФК «ЄАПБ», як новий кредитор, набуло право вимоги до  ОСОБА_1 за укладеними кредитним договором від 25.05.2021 року у відповідних сумах, які підтверджуються наявними в матеріалах справи документами.
А тому з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» з наведених вище підстав підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №5028496 у розмірі 40 000 грн., з яких 20 000 грн. заборгованість за тілом кредиту та 20 000 грн. – заборгованість за відсотками.
На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права в частині яка стосується розмірі відсотків за користування кредитом та комісії,, що призвело до неправильного вирішення справи, тому вважає за необхідне змінити суду першої інстанції у цій частині, змінивши також загальний розмір стягнутої кредитної заборгованості з 89 500 грн. на 40 000 грн.
Стаття 133ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до вимог частин 1, 2, 13 статті 141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що у ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З матеріалів справи вбачається, що при подачі позову ТОВ «Діджи Фінанс» заявляло клопотання про стягнення з відповідачки витрат на правову допомогу у розмірі 6 000 грн, а при подачі відзиву на апеляційну скаргу – 6 000 грн. На підтвердження понесення зазначених витрат позивачем надані належні та допустимі докази із детальним описом робіт здійсненим адвокатом для представництва інтересів позивача у суді першої та апеляційної інстанції, а тому доводи апелянта з приводу їх відсутності не знайшли свого підтвердження.
Однак враховуючи те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на 44,69%, то витрати у вигляді правової допомоги, які поніс позивач у суді першої та апеляційної інстанції підлягають пропорційному відшкодуванню за рахунок відповідача у розмірі 5 362,80 грн., а тому оскаржуване рішення в цій частині підлягає зміні.
Що ж стосується судового збору, то враховуючи те, що позовні вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» так як і вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, сказані витрати понесені сторонами під час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанції не підлягають відшкодуванню сторонам з огляду на положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України про взаємозарахування таких витрат. Таким чином оскаржуване рішення в цій частині підлягає скасуванню.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 89 500 грн., що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст.368, 369, 376, 382 ,384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2025 року в частині розміру стягнутої заборгованості змінити з «89 500 грн.» на «40 000 грн» та в частині витрат на правову допомогу з «6 000 грн.» на «5 362,80 грн.».
Рішення в частині стягнутого з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» судового збору у розмірі 2 422,40 грн. скасувати.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: