Справа № 344/8456/25 
Провадження № 2/344/608/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ЗАОЧНЕ
15 січня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:
головуючої судді Домбровської Г.В.
з участю секретаря судового засідання Катрич М.-Т.Т.

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, стягнення 3% річних - 

В С Т А Н О В И В: 

ОСОБА_1 (надалі - Позивач) звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2 (надалі - Відповідач), у якому просить стягнути з ОСОБА_2 безпідставно набуті кошти у розмірі 4 500 грн., 3 % річних від суми безпідставно набутих коштів та судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ним, ОСОБА_1 , було помилково здійснено переказ коштів у сумі 4500 грн. на картковий рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» через платіжну систему Monobank. Одразу після виявлення даної помилки, Позивач звернувся до служби підтримки Monobank з проханням допомогти повернути кошти або надати контактну інформацію отримувача для вирішення питання. Служба підтримки банку спробувала зв`язатись із отримувачем платежу, проте остання відмовилася повернути помилково переказані кошти добровільно. У зв`язку з відмовою банку надати інформацію про отримувача коштів з посиланням на банківську таємницю, Позивач був змушений звернутись до Оболонського районного суду м. Києва із заявою про забезпечення доказів. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 02 квітня 2025 року у справі №758/3353/25 було зобов`язано АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» надати інформацію про власника рахунку. Внаслідок виконання ухвали суду банком було надано дані про власника банківського рахунку, до якого емітовано банківську картку № НОМЕР_1 , а саме: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , засоби зв`язку: НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 Після отримання інформації про відповідача, Позивач намагався зв`язатись з Відповідачем особисто за допомогою наданих контактних даних з пропозицією добровільно повернути помилково перераховані кошти, однак номер Відповідача не відповідає.
Позивач подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просить їх задовольнити.
У зв`язку з необхідністю з`ясування відповідних обставин, які підлягають встановленню в рамках заявленого предмету позову, Суд дійшов висновку про необхідність обов`язкової явки позивача в судове засідання, у зв`язку з чим ухвалою Івано-Франківського міського суду від 21.11.2025 року явку позивача ОСОБА_1 було визнано обов`язковою. 
25.11.2025 року ОСОБА_1 на адресу суду було подано заяву про розгляд справи без його участі у зв`язку з неможливістю особистої присутності в судовому засіданні з огляду на обставини, що унеможливлюють його фізичну участь у місті Івано-Франківську на зазначену дату. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, зазначив, що додаткових клопотань не заявляє. Усі необхідні докази надано належним чином. Просив розглянути справу у встановленому законом порядку та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явилась, явку уповноваженого представника не забезпечила, про причини неявки не сповістила, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Заперечень проти позову, в тому числі відзиву на позовну заяву, від Відповідача не надійшло.
Крім того, повідомлення Відповідача було здійснено на підставі ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада» на веб-сайті Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.
Оскільки відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомила, відзиву не подала, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі ст. 280 ЦПК України на місці ухвалив про заочний розгляд справи.
Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. 
30.12.2024 року згідно квитанції №17РК-48РТ-ХМТ2-24Е0 відправник ОСОБА_1 здійснив переказ власних коштів у сумі 4 500,00 грн. на платіжний інструмент №4441111139948776, платіжна система Visa.
Як зазначено у позовній заяві, після виявлення помилковості здійсненого переказу, Позивач звернувся до служби підтримки Monobank з проханням допомогти повернути кошти, чи надати контактну інформацію отримувача для вирішення питання.
У відповідь на звернення Позивача від 28.04.2025 року, № Ф-769 АТ «Універсал Банк» повідомив, що згідно з пунктом 1 ст. 1076 ЦКУ, банк гарантує таємницю банківського рахунка, операцій за рахунком і відомостей про клієнта.
Ухвалою від 02 квітня 2025 року Оболонським районним судом міста Києва у справі №758/3353/25 заяву ОСОБА_1 про забезпечення доказів - задоволено частково.
Витребувано у Акціонерного товариства «Універсал Банк» (код ЄДРПОУ 21133352, адреса: м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19) інформацію щодо власника картки № НОМЕР_1 , а саме: прізвище, ім`я та по батькові власника карткового рахунку, РНОКПП власника карткового рахунку, зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання або перебування власника карткового рахунку, номер телефону та інші засоби зв`язку для зв`язку з власником карткового рахунку, на яку 30.12.2024 року близько 00 год. 38 хв. було здійснено грошовий переказ на суму 4 500 грн. 00 коп.
Як зазначено у позовній заяві, у відповідь на ухвалу суду банком було надано дані про власника банківського рахунку, до якого емітовано банківську картку № НОМЕР_1 , а саме: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , засоби зв`язку: НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 
Посилаючись на те, що переказ грошових коштів 30.12.2024 року в сумі 4 500,00 грн. було здійснено ним помилково, Позивач звернувся до суду з даним цивільним позовом про повернення (стягнення з ОСОБА_2 ) безпідставно набутого майна (грошових коштів).
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Так, ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
За змістом цієї норми безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України.
Кондикційні зобов`язання (лат. той, що стосується вимоги про повернення) - цезобов`язання із безпідставного придбання або збереження майна.
За змістом наведеної норми цивільного закону кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Відсутність правової підстави це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 у справі № 904/2444/18, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 22 березня 2021 року у справі № 760/18229/15-ц.
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20, від 08 вересня 2021 року у справі № 206/2212/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.
Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.
Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц .
Отже, об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».
За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - відповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.
Під правовою підставою збагачення повинна розумітися певна економічна мета надання майна, легітимізована відповідним юридичним фактом, або така, що ґрунтується безпосередньо на законові. Одночасна наявність цих двох елементів: відповідність збагачення економічній меті надання майна, юридичного факту (норми закону), що легітимізує цю мету, - є необхідною для того, щоб збагачення однієї особи за рахунок іншої вважалося підставним та правомірним.
Залежно від того, в якій формі виражається недолік правової підстави, що породжує обов`язок повернути майно, можна виокремити, зокрема, такий вид безпідставного збагачення як збагачення, правова підстава якого була відсутньою з самого початку (ab initio sine causa). До таких можна віднести, наприклад, передачу майна за правочинами, що не відбулися (у тому числі за договорами, що не були укладені).
У такому випадку відбувається збагачення, хоча й з волі потерпілого, проте, яке не засноване на правомірному юридичному фактові. Таке збагачення виникає внаслідок передачі майна як виконання за договором, який не було укладено.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.
Подібні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, провадження № 14-175цс21.
До аналогічного висновку прийшов і Верховний Суд у своїй постанові від 17.04.2019 року по справі № 759/1206/17.
Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Згідно приписів ст. 12, ч. ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У протилежному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Як встановлено Судом, відповідно до квитанції №17РК-48РТ-ХМТ2-24Е0 відправник ОСОБА_1 здійснив переказ власних коштів у сумі 4 500,00 грн. на платіжний інструмент №4441111139948776, платіжна система Visa.
Реквізити та дані отримувача коштів у вказаній квитанції відсутні.
У позовній заяві Позивач покликається на те, що отримувачем коштів є Відповідач по даній справі ОСОБА_2 , інформацію про яку отримано у відповідь на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 02 квітня 2025 року у справі №758/3353/25, якою задоволено частково заяву ОСОБА_1 про забезпечення доказів.
Як зазначено Позивачем у позовній заяві, у відповідь на ухвалу суду банком було надано дані про власника банківського рахунку, до якого емітовано банківську картку № НОМЕР_1 , а саме: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , засоби зв`язку: НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 
Однак, Суд зауважує, що документа, який би підтверджував вищевикладене, зокрема те, що власником банківського рахунку, до якого емітовано банківську картку № НОМЕР_1 є саме: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 - Суду не надано.
Долучена Позивачем до позовної заяви копія листа АТ «Універсал Банк» від 28.04.2025 року №Ф-357 (а.с.9) містить інформацію про порядок розкриття банківської таємниці та у вказаному листі рекомендовано ОСОБА_1 звернутися до суду із ознайомленням з матеріалами справи, в якій містяться документи щодо виконання банком ухвали суду про забезпечення доказів.
Даних щодо власника банківського рахунку, до якого емітовано банківську картку № НОМЕР_1 лист АТ «Універсал Банк» від 28.04.2025 року №Ф-357 (а.с.9) не містить.
Інших належних доказів на підтвердження того, що власником банківського рахунку, до якого емітовано банківську картку № НОМЕР_1 , а саме ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 - Позивачем не надано.
При цьому, Суд зауважує, що підготовче судове засідання в даній справі неодноразово відкладалося саме з метою надання можливості Позивачу надати суду докази на підтвердження позовних вимог.
Крім того, саме з метою надання можливості Позивачу надати докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог ухвалою Івано-Франківського міського суду від 21.11.2025 року явку позивача ОСОБА_1 було визнано обов`язковою. 
Однак Позивач направив на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, посилаючись на неможливість участі в судовому засіданні, заявивши про відсутність додаткових клопотань та стверджуючи про надання ним всіх доказів по справі, чим самостійно скористався належними йому процесуальними правами. Крім того у вказаній заяві просив розглянути справу у встановленому порядку та задовольнити позовні вимоги.
В ході розгляду справи Позивач клопотань про витребування доказів у встановленому процесуальному порядку не заявляв.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Положеннями статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
У постанові Верховного Суду у справі № 917/1307/18 від 23 жовтня 2019 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Верховний Суд наголосив, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у справі № 401/1944/22, провадження № 61-10115св23 від 10 листопада 2023 року.

Предметом позову в даній цивільній справі є вимога Позивача про повернення безпідставно набутого майна та стягнення 3% річних за відповідний період.
Отже, в даній цивільній справі, посилаючись на наявність у конкретно визначеного відповідача - ОСОБА_2 кондиційного зобов`язання щодо повернення безпідставно набутого майна - Позивач за допомогою належних засобів доказування повинен довести, зокрема, факт виникнення у конкретної особи відповідача такого обов`язку. 
В даному випадку доведенню підлягає не лише факт перерахування відповідної суми коштів на банківський рахунок та безпідставність такого, а й факт належності такого рахунку конкретній особі, тобто Відповідачу, тобто факт отримання чи збереження у себе саме Відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів.
Проте, в даній справі докази на підтвердження того, що рахунок, на який Позивачем помилково, як він стверджує, перераховано суму коштів у 4500,00 грн., належить власнику ОСОБА_2 - в матеріалах справі відсутні.
Отже, обставина того, що саме ОСОБА_2 внаслідок помилкового здійснення ОСОБА_1 переказу отримано грошові кошти в сумі 4500,00 грн. - належними та допустимими доказами не підтверджується. 
Самі лише твердження Позивача про таке отримання Відповідачем коштів в позовній заяві - не є належним та допустимим доказом на підтвердження відповідної обставини.
Відповідно до ч. 2 статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 7 статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Передбачені ч. 2 статті 13 та ч. 7 статті 81 ЦПК України підстави для витребування доказів самостійно судом в даній цивільній справі - відсутні.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
В даній цивільній справі Позивач, посилаючись на відповідну обставину (що власником банківського рахунку, до якого емітовано банківську картку № НОМЕР_1 , є саме ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), не надав до позовної заяви, як і в ході розгляду справи, в якій судові засідання неодноразово відкладалися, доказів на підтвердження цієї обставини.
Посилань щодо неможливості подання відповідного доказу, поважності причин цього - не зазначив. Будь-яких клопотань не заявляв.
Після визнання явки Позивача обов`язковою ОСОБА_1 самостійно скористався наданим йому процесуальним законом правом на розгляд справи без його участі, зазначивши про відсутність в нього додаткових заяв чи клопотань та підтвердивши, що всі докази ним надані до позовної заяви.
Повноважень щодо самостійного витребування відповідних доказів у даній справі суд не має, оскільки такі дії суду порушуватимуть принцип процесуальної рівності сторін, як і принцип змагальності у цивільному судочинстві.
Позивачем клопотань про витребування доказів, які він в силу поважних причин позбавлений можливості подати - не заявлялося. Вимоги ухвали суду про визнання його явки обов`язковою Позивачем не виконано, натомість повідомлено суд, що всі докази ним подано.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (стаття 12 ЦПК України).
Згідно вимог статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

У зв`язку з цим Суд приходить до висновку про те, що Позивачем не доведено підставності його позовних вимог про повернення Відповідачем ОСОБА_2 безпідставно набутих грошових коштів, оскільки не доведено, що саме в даної конкретної особи виникло відповідне кондикційне зобов`язання. Стягнення 3% річних є похідною позовною вимогою, яка теж позбавлена підстав у зв`язку з недоведеністю основної позовної вимоги.
У відповідності до ч.1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, а зловживання процесуальними правами не допускається. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій (ч.4 ст.12, ч.3 ст.13 ЦПК України).

Отже, позов не підлягає задоволенню за недоведеністю позовних вимог.

Відповідно до ч.1. ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на Позивача у зв`язку з відмовою в задоволенні позову.

На підставі викладеного, відповідно до ст. 11, 15,16,1212 ЦК України, керуючись ст.ст. 89, 263-265, 273,354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Суд, 

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів та 3% рі них - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 21 січня 2026 року.

Суддя Домбровська Г.В.