ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1055/17  Номер провадження 22-ц/814/406/26	Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача Дорош А. І.
Суддів: Карпушина Г. Л., Пилипчук Л. І.
при секретарі: Коротун І. В.
учасники справи: 
представник позивача – адвокат Нестеренко Н.М. 
особа, яка не брала участь у справі, представник прокуратури - Лобач А.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, керівника Полтавської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України та Полтавської міської ради 

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 березня 2017 року, ухвалене суддею Турченко Т. В., повний текст рішення складено – дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Виконавчий комітет Київської районної у м. Полтаві ради, ОСОБА_3 , про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

24.02.2017 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності, в якому просив суд визнати за ОСОБА_1 право власності на індивідуальний гараж № НОМЕР_1 , загальною площею 86,2 кв.м, в автоколективі «Механізатор» по вулиці Яківчанська, 10 Г, м. Полтави, та погріб, площею 2,30 кв.м, з оглядовою ямою, площею 1,70 кв.м (т.1 а.с. 2-5).

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 був членом автоколективу «Механізатор» (АК «Механізатор») та відповідно до протоколу правління автоколективу від 29.06.2013 отримав місце під забудову капітального гаража, площею 24 кв.м. У 2014 ОСОБА_2 завершив будівництво гаража, який відповідно до технічного паспорта має площу 86,2 кв.м, погріб - 6,1 кв.м, оглядова яма - 2,2 кв.м. Власник земельної ділянки не заперечував проти будівництва гаражів, а тому побудований відповідачем гараж не є самочинним будівництвом. Вказував на те, що у жовтні 2015 він придбав у ОСОБА_2 у власність гараж АДРЕСА_1 , однак ОСОБА_1 позбавлений можливості оформити право власності на цей гараж, оскільки відповідач уникає зустрічей з ним.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 17 березня 2017 року - позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на індивідуальний гараж № НОМЕР_1 , загальною площею 86,2 кв.м, в автоколективі «Механізатор» по вулиці Яківчанська, 10 Г, та погріб, площею 2,30 кв.м, з оглядовою ямою, площею 1,70 кв.м (т.1 а.с. 50).

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позов є обгрунтованим, вимоги позивача відповідають чинному законодавству і підлягають задоволенню.

Не погодившись з рішенням Київського районного суду м. Полтави від 17.03.2017, особа, яка не брала участі у справі, голова правління АК «Механізатор» Джабідзе М.Д. у вересні 2022 оскаржив його в апеляційному порядку (т.1 а.с. 63-69). 

Постановою Полтавського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року апеляційну скаргу голови правління (керівника кооперативу) Автоколективу «Механізатор» Джабідзе Михайла Дмитровича - задоволено, рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 березня 2017 року - скасовано і ухвалено нове судове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності про визнання права власності - відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат (т.1 а.с. 246-252).

Постановою Верховного Суду від 03 квітня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено. Постанову Полтавського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року - скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.2 а.с. 162-168).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року - відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, голови правління АК «Механізатор» Джабідзе Михайла Дмитровича на рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Виконавчий комітет Київської районної у м. Полтаві ради, ОСОБА_3 , про визнання права власності (т.2 а.с. 172-177).

В апеляційній скарзі від 17.07.2025 особа, яка не брала участь у справі, Полтавська окружна прокуратура Полтавської області, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду не грунтуються на законі. Урішенні суду від 17.03.2017 не зазначено будь-яких даних про оспорювання права власності позивача чи відповідача, або невизнання його. Оскаржуване рішення суду у подальшому може стати підставою для вибуття землі під нею, яка є комунальною, і належить усій територіальній громаді, що веде до порушення інтересів держави. Суд першої інстанції не врахував, що для визнання права власності на будівлі необхідно дотримуватися не лише земельних, а й архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших чинних законодавчих норм. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, чи отримав ОСОБА_2 або ОСОБА_1 дозвіл, що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи на відповідній земельній ділянці, а також чи мав він проект та технічні умови для будівництва вказаного об`єкту нерухомості. Окрім того, 15.09.2021 роботу Державної архітектурно-будівельної інспекції було остаточно припинено. Замість неї почала функціонувати новостворена Державна інспекція архітектури та містобудування України. Інспекція є органом, уповноваженим державою на здійснення контролю за додержанням вимог законодавства у сфері будівництва, містобудування та архітектури, а тому мала бути залучена в якості третьої особи під час вирішення спору. Однак, при ухваленні рішення суду ДІАМ залучено не було, що свідчить про порушення прав і інтересів держави в особі ДІАМ. У відповідь на лист Полтавської окружної прокуратури, Державна інспекція архітектури та містобудування України листом від 21.03.2025 №1498/04/18-25 повідомила, що шляхом перевірки відомостей, які містяться в Реєстрі будівельної діяльності та його архівній складовій частині, за параметрами пошуку: адреса будівництва – АДРЕСА_2 , замовник будівництва – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та об`єкт будівництва – гараж, інформації та документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, та документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, змін до них, їх скасування чи анулювання, станом на дату надання відповіді не виявлено. Факт завершення будівельних робіт, тобто визнання стану об`єкту, як закінченого будівництвом може встановлюватися тільки виключно в ході проходження встановленої законодавством процедури прийняття об`єкту в експлуатацію. Однак, у матеріалах справи відсутні відомості про проведення технічного обстеження будівлі та про можливість її використання. У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивач чи відповідач зверталися в установленому законом порядку до відповідних органів з метою узаконення самочинного будівництва. З матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу гаражу за адресою: АДРЕСА_2 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не укладався, тому ОСОБА_1 не є власником даного нерухомого майна та не міг ставити питання про визнання за ним права власності на нього. ОСОБА_1 не наділений правом на звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинно збудоване майно, оскільки він його не здійснював. Гараж побудований ОСОБА_2 у 2014 за адресою: АДРЕСА_2 , є самочинним об`єктом нерухомості та, відповідно, не міг бути предметом купівлі-продажу, до вирішення ОСОБА_2 , як особою яка здійснила самочинне будівництво, питання про визнання права власності на нього у визначеному законом порядку. Судом першої інстанції не досліджувалося, чи власник земельної ділянки надавав згоду на будівництво нерухомого майна, не досліджувалося питання збільшення площі забудованої земельної ділянки комунальної форми власності. В основі інтересу держави (національного, суспільного інтересу) лежить потреба у здійсненні дій, спрямованих на охорону землі як національного багатства. Незважаючи на незаконність оскаржуваного рішення, Полтавською міською радою та Державною інспекцією архітектури та містобудування України заходи щодо його перегляду в апеляційному порядку не вживаються, що зумовлює необхідність втручання прокурора з метою захисту інтересів держави. Полтавською окружною прокуратурою на адресу Полтавської міської ради 27.02.2025 направлено повідомлення про наявність можливих порушень інтересів держави та необхідності вжиття заходів реагування до їх поновлення шляхом апеляційного оскарження рішення суду від 17.03.2017 у справі №552/1055/17. Згідно інформації Департаменту земельних і водних ресурсів Полтавської міської ради від 11.03.2025, звернення до суду з позовною заявою про знесення або визнання за Полтавською міською радою права власності на об`єкти самочинного будівництва, або ж оскарження рішень судів, де Департамент не був учасником справи, не входить до повноважень Департаменту та його функціональних обов`язків. Департамент вважав за можливе, при наявності відповідних підстав, з метою своєчасного усунення виявлених порушень, а саме використання ОСОБА_2 земельної ділянки площею 86,2 кв.м під об`єктом нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , яка перебуває у комунальній власності Полтавської міської територіальної громади, прокуратурі здійснювати представництво інтересів Полтавської міської ради. За результатом розгляду листа Полтавської окружної прокуратури щодо незаконності рішення суду від 17.03.2017 у справі №552/1055/17 Державною інспекцією архітектури та містобудування України повідомлено, що про вказане рішення ДІАМ стало відомо з листа Полтавської окружної прокуратури від 28.02.2025. Під час розгляду справи №552/1055/17 ДІАМ не була залучена як учасник справи, також судом першої інстанції не вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ДІАМ. Таким чином, Полтавською міською радою та Державною інспекцією архітектури та містобудування України допущено бездіяльність щодо оскарження рішення суду від 17.03.2017 у справі №552/1055/17. Полтавська окружна прокуратура попередньо листами від 16.07.2025, до звернення до суду з апеляційною скаргою, повідомила Полтавську міську раду та Державну інспекцію архітектури та містобудування України про намір звернутися до Полтавського апеляційного суду в її інтересах із зазначеною апеляційною скаргою.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить у задоволенні апеляційної скари відмовити, рішення суду першої інстанції – залишити без змін.

У судове засідання апеляційного суду 02.02.2026 не з`явилися інші учасники справи, вони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 04.12.2025 судових повісток про виклик до суду у цивільній справі на їх електронні адреси та кабінети у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України та засобами поштового зв`язку (т.3 а.с. 200-204), які були доставлені до електронних кабінетів та поштою. Згідно рекомендованого повідомлення судова повістка на ім`я відповідача ОСОБА_2 повернулася до апеляційного суду без вручення з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням про дату, час і місце судового засідання. При цьому, колегія суддів враховує, що електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду від 15.10.2025 (про призначення справи до апеляційного розгляду на 03.12.2025) розміщено в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та відповідно оприлюднено. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що відповідач ОСОБА_2 був членом автоколективу «Механізатор» (т.1 а.с. 9).

17.06.2013 між Полтавською міською радою, в особі першого заступника міського голови Стеценко В.В., та автоколективом «Механізатор», в особі голови правління Лях М.Ф., було укладено договір оренди земельної ділянки, площею 3140 кв.м, для обслуговування існуючих гаражів (т.1 а.с. 11-13).

Згідно протоколу засідання правління автоколективу «Механізатор» від 29.06.2013 ОСОБА_2 отримав місце під забудову капітального гаражу площею 24 кв.м (т.1 а.с. 9).

У 2014 ОСОБА_2 завершив будівництво гаражу.

У жовтні 2015 ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_2 вищевказаний гараж.

Згідно технічного паспорту на гараж № НОМЕР_1 у автоколективі «Механізатор», що розташований в м. Полтаві по вул. Яківчанська, 10 Г, має загальну площу 86,2 кв.м, містить погріб, площею 2,30 кв.м, з оглядовою ямою, площею 1,70 кв.м (т.1 а.с. 14-15).

З висновку експертного будівельно-технічного та оціночно-будівельного дослідження №8, проведеного 08.02.2017 судовим експертом Федоровим Д.Ф., вбачається, що розташування, конструктивна система, об`ємно-планувальне рішення, санітарно-гігієнічні умови, пожежна безпека та інженерне обладнання гаража № НОМЕР_1 у колективі «Механізатор» відповідають будівельно-технічним вимогам, що діють на території України та висуваються до індивідуальних гаражів (т.1 а.с. 16-32).

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. 

Предметом даного позову є визнання за ОСОБА_1 права власності на індивідуальний гараж № НОМЕР_1 , загальною площею 86,2 кв.м, в автоколективі «Механізатор» по вулиці Яківчанська, 10 Г, м. Полтави, та погріб, площею 2,30 кв.м, з оглядовою ямою, площею 1,70 кв.м.

Згідно ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що даний гараж відповідає будівельно-технічним вимогам, тому відповідно до ст.ст. 328, 392 ЦК України за позивачем може бути визнано право власності на нього, позов є обгрунтованим, вимоги позивача відповідають чинному законодавству і підлягають задоволенню.

Проте, вирішуючи позов, суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що стало підставою для ухвалення незаконного і необгрунтованого рішення суду, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Як встановлено судом першої інстанції, 17.06.2013 між Полтавською міською радою, в особі першого заступника міського голови Стеценка В.В., та автоколективом «Механізатор», в особі голови правління Лях М.Ф., укладено договір оренди земельної ділянки, площею 3 140 кв.м, для обслуговування існуючих гаражів за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 11-12).

Згідно протоколу засідання правління автоколективу «Механізатор» м. Полтава від 29.06.2013, вирішено порушити клопотання перед автомотоспілкою Київського району м. Полтава про надання місця під забудову капітальних гаражів в автоколективі «Механізатор» згідно плану по 24 кв.м, в тому числі ОСОБА_2 , який проживає в АДРЕСА_3 - місце 49.

Як встановлено судом першої інстанції, у 2014 ОСОБА_2 завершив будівництво гаражу № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 . 

Відповідно до технічного паспорту від 11.10.2015, площа гаражу становить 86,2 кв.м, площа погрібу 6,1 кв.м, площа оглядової ями 2,2 кв.м (а.с. 14-15).

Як вказано у позові, у жовтні 2015 ОСОБА_1 у присутності голови правління придбав у ОСОБА_2 гараж АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 за 50 000 грн. Останній не має можливості оформити право власності на законних підставах, т.я. ОСОБА_2 уникає зустрічей з ним.

Отже, у справі, яка переглядається, виник спір про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, яке у подальшому було продане позивачу ОСОБА_1 відповідачем ОСОБА_2 , який відмовляється від оформлення відповідного договору.

Правовий режим самочинного будівництва визначений статтею 376 ЦПК України, згідно якої самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Проте, відповідно до частини 3 статті 376 ЦК України право власності за самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України).

Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, урегульовані Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-ІV).

Згідно п.1.2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який є чинним з 03.08.2004, (у редакції, чинній на час ухвалення рішення суду) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.

Згідно п.п.1,2,4 ч. 1,2 ст. 3 вказаного Закону загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. 

Згідно ч. 1 ст. 12 цього Закону, зокрема, державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.

Згідно ч.1,2 ст. 15 цього Закону, реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному індивідуально визначеному об`єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього вперше, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкта. У разі переходу права власності на об`єкт нерухомого майна або зміни відомостей про об`єкт нерухомого майна його реєстраційний номер не змінюється, крім випадків, передбачених статтею 14 цього Закону.

Отже, із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього. 

Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, які визнаються сторонами, гараж № НОМЕР_1 адресою: м. Полтава, вул. Яківчанська, 10 Г, був побудований у 2014 відповідачем ОСОБА_2 , який на той час був членом автоколективу «Механізатор». 

Підставою для будівництва вказаного гаражу, як слідує з матеріалів справи, є протокол засідання правління автоколективу «Механізатор» від 29.06.2013 про порушення клопотання перед автомотоспілкою Київського району м. Полтава про надання місця під забудову капітальних гаражів в автоколективі «Механізатор» згідно плану по 24 кв.м. кожному.

Проте, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, чи були надані автомотоспілкою Київського району м. Полтава місця під забудову гаражів на підставі вказаного вище протоколу, а також чи отримав ОСОБА_2 дозвіл, що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи на відповідній земельній ділянці, а також чи мав він проект та технічні умови для будівництва вказаного об`єкту нерухомості.

Крім того, як убачається з протоколу засідання правління автоколективу «Механізатор» від 29.06.2013, члени автоколективу зверталися з клопотанням про надання місць під забудову гаражів площею по 24 кв.м. кожному, тоді як згідно наявного у матеріалах справи технічного паспорту та висновку експертного будівельно-технічного та оціночно-будівельного дослідження, площа побудованого ОСОБА_2 гаража становить 86,2 кв.м.

Таким чином, по справі вбачається, що гараж № НОМЕР_1 адресою: АДРЕСА_2 , побудовано на земельній ділянці комунальної власності, яка перебуває в оренді автоколективу «Механізатор», земельна ділянка під забудову гаража ОСОБА_2 не передавалася, право власності на гараж № НОМЕР_1 адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 не зареєстроване, продаж гаража відбувся з порушенням вимог чинного законодавства.

Отже, гараж № НОМЕР_1 , побудований ОСОБА_2 у 2014 році за адресою: АДРЕСА_2 , є самочинним об`єктом нерухомості, тобто не є об`єктом цивільних прав та, відповідно, не міг бути предметом купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

За змістом ч. 1 ст. 392 ЦК України, ОСОБА_1 не наділений правом на звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинно збудоване майно, оскільки він не здійснював будівництво гаража (ч. 3 ст. 376 ЦК України).

За змістом статті 392 ЦК України, на яку посилається позивач при зверненні до суду, як на підставу набуття права власності на придбаний ним гараж, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Разом з тим, за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її права оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що оскільки гараж № НОМЕР_1 адресою: м. Полтава, вул. Яківчанська, 10 Г, побудований на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності Полтавської міської територіальної громади, інтереси якої представляє Полтавська міська рада, проте остання не була притягнута до участі у справі.

Також колегія суддів звертає увагу, що на час виникнення спірних правовідносин (лютий 2017) державний архітектурно-будівельний контроль в Україні здійснювався Державною архітектурно-будівельною інспекцією України, яка була уповноважена державою на здійснення контролю за додержанням вимог законодавства у сфері будівництва, містобудування та архітектури, яка мала бути залучена в якості третьої особи під час вирішення спору, проте, залучена до участі у справі не була. 

Матеріали справи не містять належного дозволу на будівництво гаража № НОМЕР_1 , відсутній належним чином затверджений проект будівництва гаража, відсутнє рішення про надання згоди власником земельної ділянки на будівництво гаража, на підставі чого була збільшена площа забудованої земельної ділянки з розміру 24 кв.м. до площі розміром 86,2 кв.м. 

Доводи позивача про те, що з моменту ухвалення оскаржуваного рішення суду минуло 8 років, що в апеляційній скарзі керівник Полтавської окружної прокуратури не зазначив та не підтвердив необхідними доказами наявність об`єктивно непереборних обставин напротязі 8 років, що не залежали від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та не пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки в апеляційній скарзі зазначено про те, що представник Полтавської окружної прокуратури ознайомився з матеріалами справи 17.06.2025 (т.3 а.с. 84), апеляційна скарга подана 17.07.2025. З урахуванням того, що прокуратура не приймала участі у даній справі, а вступ прокурора у справу передбачає встановлення наявності порушення інтересів держави та неналежне здійснення (нездійснення) органом, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, захисту цих інтересів, для встановлення чого прокурором у даній справі вживались відповідні заходи (ознайомлення з матеріалами цивільної справи, направлення запитів до повноважного суб`єкта владних повноважень, направлення повідомлення суб`єкту владних повноважень про вступ у справу прокурора, про що надано докази), строк на апеляційне оскарження було поновлено, як такий, що пропущений з поважних причин.

Доводи позивача про те, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, повинен обгрунтувати, в чому полягає порушення інтересів держави, та обставини, що зумовили необхідність їх захисту прокурором, то ці доводи також не заслуговують на увагу, оскільки апеляційна скарга містить перелік дій, вчинених прокурором, зокрема, направлення повідомлень та листів на адреси Полтавської міської ради та Державної інспекції архітектури та містобудування України, про наявність можливих порушень держави та необхідності вжиття заходів реагування до їх поновлення шляхом апеляційного оскарження рішення суду від 17.033.2017, які залишилися вказаними органами без реагування.

Доводи позивача про те, що у жовтні 2015 у присутності голови правління Ляха М.Ф. за 50 000 грн він придбав у ОСОБА_2 гараж № НОМЕР_1 , окрім цього, його право на цей гараж підтверджується ордером №365 від 24.03.2015, виданим автомотоспілкою Київського району м. Полтави, то ці доводи також не заслуговують на увагу, оскільки, як встановлено по справі, гараж № НОМЕР_1 є самочинним будівництвом, він не є об`єктом цивільних прав, т.я. відсутня його державна реєстрація як об`єкта нерухомого майна, договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню, передача членства автогаражного кооперативу не породжує право власності на об`єкт нерухомого майна, ордер №365 від 24.03.2015 не є правовстановлюючим документом та доказом права власності на об`єкт нерухомого майна.

Доводи позивача про те, що з метою оформлення в установленому законом порядку права власності на гараж він неодноразово звертався до його попереднього власника, але він щоразу уникав зустрічі, не відповідав на телефонні дзвінки, що нині покійний ОСОБА_3 вже не був головою кооперативу, а новий керівник не надав жодного документу щодо його членства в кооперативі на підтвердження факту володіння гаражем № НОМЕР_1 , тому він не мав можливості оформити право власності у позасудовому порядку та звернувся до суду, то ці доводи не заслуговують на увагу з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

Отже, суд першої інстанції, задовольняючи позов, дійшов до помилкового висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обгрунтованими та такими, що відповідають чинному законодавству, тому підлягають задоволенню. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Згідно ст. 382 ч.1 п. 4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 

Згідно п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмовив у позові – на позивача. 

По справі вбачається, що позивач при пред`явленні позову сплачено судовий збір у розмірі 525,00 грн. (т.1 а.с. 1), Офісом Генерального прокурора слачено судовий з бір у розмірі 3 721,50 грн при подачі апеляційної скарги. У разі відмови у позові, з позивача на користь Офісу Генерального прокурора підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 721,50 грн.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 

Згідно п. 1,2,3,4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.2, 376, ч.1 п. 1,2,3,4, 381 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
П О С Т А Н О В И В: 

Апеляційну скаргу керівника Полтавської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України та Полтавської міської ради - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 березня 2017 року – скасувати і ухвалити нове рішення. 

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Виконавчий комітет Київської районної у м. Полтаві ради, ОСОБА_3 , про визнання права власності - відмовити.

Стягнути з  ОСОБА_1 на користь  Офісу Генерального прокурорасплачений судовий збір у розмірі 3 721,50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Повний текст постанови складено 02 лютого 2026 року. 

СУДДІ:   А. І. Дорош    Г. Л. Карпушин Л. І. Пилипчук