ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/2165/25	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/1783/25 Категорія: 308030000 	Марцішевська О. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м. Черкаси :

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т. Л. 	
судді	Сіренко Ю. В., Новіков О. М.	
секретар 	Любченко Т.М.	

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 07.10.2025 (повний текст складено 07.10.2025, суддя в суді першої інстанції Марцішевська О. М.) у цивільній справі за позовом Управління Служби безпеки України в Черкаській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , який діє також в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору Черкаська міська рада, орган опіки і піклування - виконавчий комітет Черкаської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням, 

в с т а н о в и в :

Управління Служби безпеки України в Черкаській області у лютому 2025 року звернулася до суду з вищевказаним позовом, яким просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування службовою квартирою АДРЕСА_1 , мотивуючи про таке.
Рішенням житлово-побудової комісії Управління (далі – ЖПК) від 07.05.2009 (протокол № 2) квартира надана в якості службового житла ОСОБА_1 на склад сім`ї 4 особи – він, дружина ОСОБА_2 , 1960 р.н., син ОСОБА_6 , 1982 р.н., донька ОСОБА_7 , 1988 р.н.
Рішенням Черкаської міської ради від 02.06.2009 № 672 задоволене клопотання Управління про надання ордеру для вселення ОСОБА_1 указаним складом сім`ї в службову квартиру АДРЕСА_1 .
08.07.2009 вищевказані особи зареєстрували місце проживання за адресою службової квартири.
05.08.2010 за адресою службової квартири ОСОБА_1 здійснив реєстрацію місця проживання чоловіка доньки ОСОБА_8 - ОСОБА_3 . Також 16.11.2011 за адресою службової квартири ОСОБА_1 здійснив реєстрацію онука ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а 06.09.2018 – онуки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Реєстрація ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 проведена без дозволу та відома Управління та фактичних підстав для цього.
Проведеним 13.07.2018 обстеженням житлових умов у службовій квартирі АДРЕСА_1 було встановлено, що в квартирі проживали 3 особи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 
ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , на той час фактично проживали у гуртожитку за адресою АДРЕСА_2 .
Наразі, ОСОБА_8 на праві власності належить квартира АДРЕСА_3 житловою площею 38,4 кв.м, загальною площею 63 кв.м.
Указану квартиру ОСОБА_8 набула на підставі договору купівлі-продажу №4883 від 12.12.2022 за програмою кредитування Черкаського регіонального Управління спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», квартира є предметом іпотеки за Договором іпотеки № 4888 від 12.12.2022.
Таким чином, ОСОБА_3 та неповнолітні ОСОБА_4 , ОСОБА_5 забезпечені житлом на умовах пільгового кредитування, що є однією з форм участі держави у забезпеченні житлом громадян, які потребують поліпшення житлових умов.
Спірну квартиру ОСОБА_3 та неповнолітні ОСОБА_4 , ОСОБА_5 використовують лише в частині реєстрації свого місця проживання без фактичного проживання в порушення ч.2 п.5.9 Інструкції 792.
Отже у квартирі відповідачі не проживають, вона використовується для проживання сторонніх осіб.
Відповідно до п.5.2 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцями Служби безпеки України та членам їх сімей житловими приміщеннями, затвердженої наказом СБУ від 06.11.2007 № 792 (далі – Інструкція 792) на підрозділи господарського забезпечення органів СБУ покладено здійснення оперативного контролю та обліку за використанням фонду службового житла.
На виконання вказаного пункту за вказівками керівництва СБУ в регіональних органах проводиться інвентаризація службового житлового фонду, за результатами якої складаються акти обстеження житлових умов.
20.06.2024 у акті обстеження зафіксовано, що відповідачі в квартирі АДРЕСА_1 не проживають.
Факт тривалого не використання ними квартири для проживання підтверджується листом ОСББ «Героїв-Майдану-8» від 23.12.2024, актом про непроживання від 23.12.2024, актом обстеження житлових умов від 30.01.2025.
Фактичним місцем проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є житловий будинок АДРЕСА_4 житловою площею 73,2 кв.м, загальною площею 218,5 кв.м.
Указане житло ОСОБА_1 з 2020 року вносить до декларації майнового стану особи, уповноваженої на виконання функцій держави, органів місцевого самоврядування як місце постійного проживання.
Тобто відповідачі тривалий час не проживають у службовій квартирі, а використовують її для здачі в піднайом, чим порушується право позивача на використання службової квартири для забезпечення житловим співробітників – військовослужбовців, які потребують службового житла за місцем проходження військової служби.
03.07.2012 ОСОБА_1 на підставі іпотечного договору набув у власність житловий будинок АДРЕСА_4 .
Про набуття у власність будинку ОСОБА_1 не повідомив позивача, про зазначені обставини останній дізнався з Державного реєстру під час перевірки облікових даних громадян, які перебувають на квартирному обліку.
За договором дарування від 19.09.2024 ОСОБА_1 відчужив ОСОБА_8 житловий будинок АДРЕСА_4 .
Таким чином, набуттям у власність житлового будинку АДРЕСА_4 житловою площею 73,2 кв.м, загальною площею 218,5 кв.м. ОСОБА_1 поліпшив свої житлові умовами, перестав бути особою, яка потребує поліпшення житлових умов, подарувавши вказаний будинок доньці ОСОБА_8 свідомо погіршив свої житлові умови.
Крім того, 24.06.2022 в порядку спадкування ОСОБА_1 набуто у власність житловий будинок в АДРЕСА_5 житловою площею 28,7 кв.м, загальною площею 46,8 кв.м.
Відповідачка ОСОБА_2 04.08.2012 в порядку спадкування мала у власності житловий будинок в АДРЕСА_6 , який продала 13.12.2012.
Про вказані факти відповідачі Управління не повідомляли в порушення п.25 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в УРСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради № 470 від 11.12.1984, п.3.17 Інструкції 792.
Успадкувавши право власності на майно в с. Хлистунівка і здійснивши купівлю житлового будинку в с. Руська Поляна, відповідачі усвідомлювали, що мають змінити місце проживання, але спірне житло не звільнили, чим порушуються права військовослужбовців, які проходять військову службу в Управлінні та потребують поліпшення житлових умов.
З набуттям у власність ОСОБА_1 будинку АДРЕСА_4 , житловою площею 73,2 кв.м., відповідачі свідомо поліпшили свої житлові умови в межах норми забезпеченості житловою площею, а тому виникли підстави до вивільнення та передачі позивачу службової квартири АДРЕСА_1 .
Зазначені обставини стали підставами звернення з позовом у цій справі до суду.
Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 07.10.2025 позов у справі залишено без задоволення з посиланням на таке.
Позивач вважає протиправними дії відповідачів щодо незаконного утримання службової квартири після того, як відпали підстави для правомірного проживання у вказаному житлі. При цьому позовні вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення, не відповідають належному способу захисту у цій справі, оскільки задоволення таких вимог не призведе до поновлення права позивача, яке він вважає порушеним.
Указана вимога не є ефективним способом захисту, оскільки у разі її задоволення необхідні будуть додаткові заходи судового втручання, а вимоги про вивільнення відповідачами спірної службової квартири позивачем не заявлялись.
Суд першої інстанції зауважив, що належним способом захисту прав позивача буде звернення з вимогами про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні службовим житлом шляхом виселення.
Також суд констатував, що відповідачі ОСОБА_3 та його неповнолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , згідно даних Державного демографічного реєстру зареєстровані за адресою: АДРЕСА_7 , та не проживають у спірній службовій квартирі, у зв`язку з чим відсутні підстави для висновку про порушення ними прав позивача. 
Місцевий суд зауважив, що з набуттям 05.07.2012 ОСОБА_1 у власність житлового будинку у АДРЕСА_4 відповідачі не звільнили службову квартиру та продовжують її використовувати для проживання, сплачуть комунальні послуги. Факт здачі службового житла відповідачами у найм іншим особам не підтверджений доказами, отже не доведено порушення прав позивача.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивачем подано 05.11.2025 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, вона просить рішення суду скасувати та новим рішенням задовольнити позовні вимоги. 
Скаржник зазначає, що суд першої інстанції не врахував практику ВС у даній категорії справ стосовно встановлення факту самостійного поліпшення житлових умов особами, які займають службове житло.
Перереєстрація місця проживання відповідачів відбулася після подачі позову. 
Скаржник зауважує, що витяг з реєстру територіальної громади є документом, який підтверджує відомості про місце проживання (перебування) особи, в той час як Єдиний державний демографічний реєстр не призначений для офіційного посвідчення та надання таких відомостей.
Саме з цих підстав суд першої інстанції мав оцінювати інформацію з реєстру територіальної громади міста Черкаси, а не з Єдиного демографічного реєстру.
Суд першої інстанції з власної ініціативи здійснив перевірку реєстрації місця проживання ОСОБА_3 та не повідомив про це учасників процесу і не оголошував ці відомості під час дослідження доказів, чим порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства щодо самостійного обґрунтування сторонами своїх аргументів.
Висновки районного суду про те, що відповідачі не звільнили службову квартиру та продовжують використовувати її для проживання не відповідають фактичним обставинам, оскільки відповідачами не надано доказів сплати комунальних послуг та висновки суду ґрунтуються лише на поясненнях відповідача ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції не звернув увагу на суперечності у показаннях свідків у справі, які стверджують про проживання у спірній квартирі то відповідачів, то сторонніх осіб.
Поза належною оцінкою суду залишилися обставини щодо того, що ОСОБА_1 у деклараціях особи, яка уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2019, 2020, 2021, 2022, 2023 роки, указував адресу спірної квартири лише як адресу реєстрації, а фактичним місцем проживання вказував будинок АДРЕСА_4 , тобто особисто підтвердив факт невикористання ним службової квартири та непроживання в ній.
Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права як визнання осіб такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням, є одним із видів негаторного позову, ґрунтується саме на фактичних обставинах використання відповідачами спірної квартири.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 653/1096/16-ц у п. 52 постанови від 04.07.2018 вказала, що допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 просила суд апеляційну скаргу відхилити як безпідставну, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
При розгляді справи встановлено, що рішенням Черкаської міської ради від 15.12.2008 № 1903 квартира АДРЕСА_8 , на даний час перейменована на АДРЕСА_9 включена до числа службових за клопотанням УСБУ в Черкаській області (а.с. 19 т.1).
05.05.2009 ОСОБА_1 складено рапорт про надання службової однокімнатної квартири АДРЕСА_1 йому та його сім`ї – дружині – ОСОБА_2 1960 р.н., сину - ОСОБА_6 , 1982 р.н., дочці – ОСОБА_11 , 1988 р.н. У даному рапорті він погоджується на отримання житлової площі в розмірі, який не задовольняє потреби його сім`ї за рівнем забезпеченості житлом в м. Черкаси, без зняття з квартирного обліку (а.с.21 т.1).
У протоколі № 2 засідання ЖПК УСБУ в Черкаської області від 07.05.2009 зазначено, що ОСОБА_1 з сім`єю у складі: дружина – ОСОБА_2 1960 р.н., син - ОСОБА_6 , 1982 р.н., дочка – ОСОБА_11 , 1988 р.н. з 24.12.2005 перебувають на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов на підставі переведення ОСОБА_12 з ЦУ СБ України, відсутності у нього житла в м. Черкаси та за умови надання згоди на заселення в службове житлове приміщення, що менше рівня середньої забезпеченості громадян житловою площею в даному населеному пункті (а.с.22 т.1).
Відповідно до Списку військовослужбовців УСБУ в Черкаській області, які потребують надання службового житла станом на 01.01.2025, розрахунок потреби у видатках для виплати грошової компенсації військовослужбовцям за піднайом (найом) житлових приміщень за січень 2025 року, підтверджено потребу УСБУ в Черкаській області забезпечення житлом працівників управління, які не забезпечені житлом (т. 1 с. 14-18).
Згідно Журналу обліку службових приміщень – 1 кімнатна квартира АДРЕСА_10 , житловою площею16,9 кв.м, загальною площею 32,5 кв.м. обліковується за ОСОБА_1 , дружиною ОСОБА_2 1960 р.н., сином ОСОБА_6 , 1982 р.н., дочкою ОСОБА_11 , 1988 р.н. (а.с.25-26).
Рішенням Виконавчого комітету Черкаської міської ради № 672 від 02.06.2009 задоволено клопотання начальника Управління СБУ в Черкаській області щодо надання ордеру на вселення співробітника управління ОСОБА_1 1958 р.н. з сім`єю у складі чотирьох осіб: ОСОБА_1 , дружина – ОСОБА_2 1960 р.н., син - ОСОБА_6 , 1982 р.н., дочка – ОСОБА_11 , 1988 р.н. (а.с. 23 т.1).
Відповідно до довідки про склад сім`ї від 13.07.2009 № 646 ОСОБА_1 зареєстрований у спірній службовій квартирі з 08.07.2009, разом з ним зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 житлова площа 16,9 кв.м., загальна площа 33,46 кв.м. (а.с.41 т.1)
Як зазначено у Книзі обліку співробітників, які перебувають на квартирному обліку Управління Служби безпеки України в Черкаській області № 255 – ОСОБА_1 з 07.02.1985 звільнений за станом здоров`я (а.с.27-28 т.1).
30.01.2010 зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_13 , що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Дубенського районного управління юстиції Рівненської області, актовий запис № 27 (а.с.38 т.1).
05.08.2010 ОСОБА_3 зареєстрований у спірній службовій квартирі відповідно до відмітки у паспорті та довідки про склад сім`ї від 30.11.2010 № 6661 (а.с.36, 42 т.1, а.с.46 т.2).
Відповідно до довідки від 16.11.2010 ОСОБА_1 є ветераном військової служби (а.с.151 т.1)
16.11.2011 у спірній квартирі зареєстроване місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 та ОСОБА_13 - ОСОБА_4 згідно із довідкою № 360 про склад сім`ї (а.с.39,43 т.1, а.с.47 т.2).
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта 05.07.2012 ОСОБА_1 набув у власність житловий будинок за адресою АДРЕСА_4 загальною площею 218,5 кв.м. на підставі іпотечного договору від 05.07.2021 (а.с.99- 103 т.1).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 13.12.2012 відповідач ОСОБА_2 продала будинок за адресою АДРЕСА_6 (а.с.85 т.1).
18.03.2015 Управлінням СБУ в Черкаській області було надіслано ОСОБА_1 лист про перереєстрацію в жовтні-грудні 2014 року осіб, які перебувають на квартирному обліку. Також вказувалось, що у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 вимоги 14.10.2024 за вих. № 16/15417 належить терміново надати документи до житлово-побутовій комісії Управління. Відповідно до відмітки Укрпошта листа повернутий відправнику в зв`язку з неотриманням адресатом за закінченням строку зберігання (а.с.44-46 т.1).
Відповідно до складеного членами комісії ЖПК Акту перевірки житлових умов від 13.07.2018 в кв. АДРЕСА_1 зареєстровані 4 особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_14 , фактично проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 . Донька, зять і їх дитина проживають у гуртожитку по АДРЕСА_11 . Відповідач попереджений про необхідність поновлення документів квартирного обліку. (а.с.47 т.1).
06.09.2018 неповнолітня донька ОСОБА_3 та ОСОБА_15 ( ОСОБА_11 ) - ОСОБА_5 була зареєстрована у спірній службовій квартирі (а.с.40,48 т.1, а.с.48 т.2).
19.07.2018 Управлінням СБУ в Черкаській області було надіслано ОСОБА_1 листа-вимогу про надання документів житлово-побутовій комісії Управління (а.с.45-46 т.1).
У відповіді на лист 16/3727 від 06.08.2024 Управління СБУ в Черкаській області було повідомлено про реєстрацію неповнолітньої ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_12 .
У деклараціях особи, яка уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2019, 2020, 2021, 2023 рік відповідач ОСОБА_1 вказував, що фактичним місцем його проживання є житловий будинок у с. Руська Поляна Черкаської області (а.с 55-64, 65-69. 70-72, 73-75 т.1).
24.02.2022 відповідач ОСОБА_1 в порядку спадкування набув у власність житловий будинок по АДРЕСА_5 , житловою площею 28,7 кв.м. на підставі свідоцтва про право на спадщину від 08.07.2022 (а.с.79-84)
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 30.01.2024 (а.с.129 т.1)
12.03.2024 рішенням Виконавчого комітету Черкаської міської ради № 321 у зв`язку із поліпшенням житлових умов знято з квартирного обліку ОСОБА_8 складом сім`ї 4 особи – вона, чоловік ОСОБА_3 , син ОСОБА_4 , дочка ОСОБА_5 (а.с.44 т.1).
20.06.2024 членами комісії ЖПК складений Акт обстеження житлових умов, відповідно до якого засвідчено, що ОСОБА_1 у спірній службовій квартирі не проживає за інформацію мешканців сусідньої квартири. (а.с.50 т.1).
Відповідно до довідки № 01-12 ОСОБА_1 працює у ТОВ "Науково-виробничий комплекс "Фотоприлад" на посаді - з 04.02.2023 начальника служби економічної безпеки, з 23.12.2013 заступником директора з безпеки по теперішній час. У період з 19.06.2024 по 07.07.2024 знаходився у щорічній відпустці (а.с.129 т.1).
01.10.2024 Управлінням СБУ в Черкаській області відповідачеві було скеровано лист з вимогою до 01.12.2024 надати документи для перереєстрації діючих співробітників і осіб, звільнених з військової служби, які перебувають на квартирному обліку. Відповідно до відмітки Укрпошта листа повернутий відправнику в зв`язку з неотриманням адресатом за закінченням строку зберігання (а.с. 51 т.1).
19.09.2024 відповідно до договору дарування ОСОБА_1 подарував ОСОБА_8 житловий будинок за адресою АДРЕСА_4 (а.с.87-88 т.1).
23.12.2024 членами комісії ЖПК у присутності мешканця будинку та голови ОСББ складений Акт про непроживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спірній квартирі із зазначенням про проживання у 2024 році іншої особи (а.с.52 т.1).
Відповідно до листа голови ОСББ Макодзеба Л. М. від 23.12.2024 позивачу повідомлено, що зі слів сусідів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживають. Сусіди також стверджують, що до квартири навідувалась дівчина ОСОБА_16 (а.с.76 т.1).
03.01.2025 ОСОБА_1 звернувся до позивача з заявою про виключення спірної квартири із числа службових (а.с.152 т.1).
30.01.2025 о 07 год. 30 хв. членами комісії ЖПК складений Акт перевірки використання службової квартири. За даними, зазначеним в акті, у вказаній квартирі ніхто не проживає з весни 2024 року, про що повідомлено мешканцем будинку ОСОБА_17 (а.с.53 т.1).
30.01.2025 о 17 год. 40 хв. членами комісії ЖПК складений Акт перевірки використання службової квартири. За даними, зазначеним в акті, ОСОБА_18 вказану квартиру за призначенням не використовує, що підтверджується сусідами з квартири АДРЕСА_13 , та АДРЕСА_14 (а.с.54 т.1).
31.01.2025 позивачем повідомлено ОСОБА_1 про відмову у заяві про виключення спірної квартири із числа службових та надано вимогу про поновлення документів квартирного обліку (а.с.150 т.1).
25.03.2025 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за даними Державного демографічного реєстру зареєстровані за адресою АДРЕСА_7 .
31.07.2025 ОСОБА_3 за даними Державного демографічного реєстру також зареєстрований за адресою АДРЕСА_7 .
Правовідносини, які виникли між сторонами справи на підставі вищенаведених фактичних обставин, мають таке правове регулювання. 
Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 
Одночасно за положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Практика ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Одночасно, у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так відповідно до положень ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. 
Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379 ЦК України).
Права власника житла регламентовані ст.389 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до ст.60 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (частини друга та третя статті 64 ЖК України).
Згідно з ст.107 ЖК України наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.
Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири (частина перша статті 118 ЖК).
Особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає, зокрема, у тому, що володільцем такого житла залишається його власник.
Статті 124, 125 ЖК України передбачають, що припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування.
Відповідно до п. 8.7 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом СБУ 06.11.2007 № 792 у разі отримання (придбання) військовослужбовцем або членами його сім`ї житлового приміщення чи грошової компенсації за належне йому для отримання житлове приміщення в населених пунктах за місцем проходження військової служби та/або в безпосередній близькості від місця проходження військової служби, що дає змогу щодня своєчасно прибувати до місця її проходження, військовослужбовець зобов`язаний протягом трьох робочих днів письмово повідомити про це керівника відповідального підрозділу, а курсант - керівника вищого військового навчального закладу чи військового навчального підрозділу закладу вищої освіти.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц вказала, що службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції. 
Предметом позову у справі є вимога про визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування службовою квартирою за адресою АДРЕСА_12 .
Як установлено судом відповідачі ОСОБА_3 та його неповнолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за даними Державного демографічного реєстру зареєстровані за адресою АДРЕСА_7 відтак не зареєстровані та не проживають у спірній службовій квартирі та не порушують прав позивача щодо спірного житлового приміщення, що стало підставою для відмови в позові в цій частині вимог.
Апеляційні доводи скаржника про те, що перереєстрація місця проживання відповідачів відбулася вже після подачі позову за обставин справи не можуть спростовувати правильність зазначених висновків суду першої інстанції, адже на час вирішення спору оскаржуваним рішенням районного суду жодного правового зв`язку у зазначених відповідачів зі спірним житловим приміщенням не було, а відтак не було підстав стверджувати про необхідність захисту відповідних прав власника щодо службового житла. 
Аргументи позивача, викладені в апеляційній скарзі, про те, що витяг з реєстру територіальної громади є документом, який підтверджує відомості про місце проживання (перебування) особи, в той час як Єдиний державний демографічний реєстр не призначений для офіційного посвідчення та надання таких відомостей, апеляційний суд відхиляє з урахуванням такого.
Відповідно до приписів ч.1 ст.4 ЗУ «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-комунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина.
Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується для обліку інформації про зареєстроване або задеклароване місце проживання (перебування) особи.
Отже відомості з Єдиного демографічного реєстру щодо зареєстрованого місця проживання особи можуть безперешкодно використовуватися судом для встановлення відповідних фактичних обставин.
Самостійна перевірка судом першої інстанції реєстрації місця проживання ОСОБА_3 , на чому наголошує скаржник, за умови отримання її з державних реєстрів у встановленому порядку, зокрема згідно приписів ст. 187 ЦПК України, не є порушенням принципу диспозитивності цивільного судочинства, оскільки процесуальне законодавство передбачає наявність у суду відповідних повноважень та відповідні відомості сторони могли вільно спростувати у спосіб самостійного надання відповідних доказів.
Також з наявних у справі доказів вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в 2009 році були вселені до спірної службової квартири УСБУ в Черкаській області у зв`язку з перебуванням з 2005 року на квартирному обліку осіб, які потребували поліпшення житлових умов.
05.07.2012 ОСОБА_1 набув у власність житловий будинок за адресою АДРЕСА_4 , загальною площею 218,5 кв.м, який у 2024 році подарував доньці.
Крім того, 24.06.2022 в порядку спадкування ОСОБА_1 набув у власність житловий будинок в АДРЕСА_5 , житловою площею 28,7 кв.м, загальною площею 46,8 кв.м.
З набуттям 05.07.2012 ОСОБА_1 у власність житлового будинку у АДРЕСА_4 відповідачі не звільнили службову квартиру та продовжують її використовувати для проживання, сплачуть комунальні послуги. 
Такі обставини підтверджені поясненнями відповідачів та показами цілого ряду свідків, допитаних судом першої інстанції.
Одночасно факт здачі службового житла відповідачами у найм стороннім особам не підтверджений належними та допустимими доказами.
Посилання позивача на складені акти про не проживання у спірній квартирі та показання ряду свідків за наявності підтверджень понесення відповідачами витрат по утриманню спірного житла не може свідчити про відсутність інтересу останніх щодо можливості використання за призначенням спірного житлового приміщення, за наявності в ній особистих речей відповідачів та предметів домашнього вжитку. 
Апеляційний суд відхиляє аргументи скаржника про те, що спірну квартиру відповідачі не використовують для проживання за відсутності доказів конкретних проплат комунальних платежів, а також враховуючи суперечності у показаннях свідків у справі, які стверджують про проживання у спірній квартирі то відповідачів, то сторонніх осіб, адже як відповідачі так і свідки ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 пояснили суду факт використання спірної квартири для проживання відповідачів.
Далі, як вірно вказує суд першої інстанції, у позові порушено питання про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною службовою квартирою з мотивів того, що незаконне утримання відповідачами службового житла порушує право позивача як власника вказаної квартири.
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17).
Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19).
Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався під час вирішення позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).
Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.
Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18.
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
Судовий захист повинен бути повним, відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (пункт 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц).
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 359/3373/16-ц (постанова від 23 листопада 2021 року) зайняття житлового приміщення фактичним користувачем треба розглядати як таке, що не позбавляє власника його права володіння на майно, а створює лише перешкоди в користуванні володільцем своїм майном. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник нежитлового приміщення вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, тобто негаторний позов.
Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. 
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. 
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду. Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього (частина перша статті 118 ЖК). Одна з особливостей найму житла полягає, зокрема, у тому, що наймач має право тимчасового володіння (detentio) ним. Право володіння (possessio) житлом залишається в його власника, який не втрачає це право навіть тоді, коли інша особа використовує таке майно протиправно.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. Отже, позов про виселення є негаторним.
Як вірно вказав суд першої інстанції, позивач вважає протиправними дії відповідачів щодо незаконного утримання службової квартири після того, як відпали підстави для правомірного проживання у вказаному житлі (виконання трудових обов`язків), що позбавляє можливості позивача розпорядитись спірною квартирою для забезпечення житлом працівників, які потребують поліпшення житлових умов.
Позовні вимоги про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщення осіб, які не вивільнили спірне житлове приміщення та продовжують його утримувати не відповідають належному способу захисту за обставин справи, оскільки задоволення таких вимог не призведе до поновлення права позивача, яке він вважає порушеним.
Так вказана позовна вимога не є ефективним способом захисту, оскільки навіть у разі її задоволення необхідні будуть додаткові заходи судового втручання, так як вимоги про вивільнення відповідачами спірної службової квартири позивачем не заявлялись, а саме лише визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не призведе до його звільнення.
Натомість такі обставини мають бути встановлені у мотивувальній частині рішення суду при вирішення інших позовних вимог, які є ефективними, а саме усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення, що безпосередньо поновить порушені права позивача як власника службового житла.
Указані висновки узгоджуються також із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 16 серпня 2023 року у справі № 466/11778/21, 16 серпня 2023 року у справі № 466/11778/21, від 06 квітня 2022 року в справі № 332/2378/19 та від 21 вересня 2022 року в справі № 331/4799/16.
Отже суд першої інстанції цілком обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог у зв`язку із обранням позивачем неналежного способу захисту своїх прав.
У аспекті викладеного вище, за пред`явлення позивачем позовних вимог, які не призведуть до повного захисту його порушених прав щодо службового житла, апеляційні аргументи позивача в обґрунтування позовних вимог не можуть бути підставами для їх задоволення.
Заперечення скаржника про те, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права - визнання осіб такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням, є одним із видів негаторного позову, який ґрунтується на фактичних обставинах використання відповідачами спірної квартири, є необґрунтованими адже вказані вимоги ґрунтуються на твердженні про відсутність у відповідачів права на проживання у службовому житлі, однак не призведе до поновлення порушених прав позивача щодо спірного житла, так як сама по собі констатація зазначеного факту є лише підтвердженням наявності підстав для вирішення спору судом про виселення відповідачів, що й буде належним способом захисту прав власника житла.
Інших доводів, які б свідчили про те, що спір у справі суд першої інстанції вирішив невірно, подана апеляційна скарга не містить.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 07.10.2025 у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача – без задоволення.
На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати скаржника за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

апеляційну скаргу – відхилити.
Рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 07.10.2025 у даній цивільній справі – залишити без змін.
Судові витрати скаржника в апеляційному суді не відшкодовувати.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 23.12.2025.

Суддя-доповідач   

Судді