КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження 
№ 22-ц/824/1873/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2026 року місто Київ
справа № 755/1150/25 

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
суддів: Ратнікової В.М., Рейнарт І.М.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Марфіної Н.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зміну розміру аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього на підставі судового наказу Дніпровського районного суду міста Києва від 22 лютого 2022 року (№755/2124/22) на користь відповідача на утримання двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/3 частини до 1/6 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили до повноліття дітей.
В обґрунтування вимог посилався на те, що він систематично сплачує аліменти, але на теперішній час він перебуває в цивільному шлюбі та має сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Вказував, що у нього значно погіршився стан здоров`я, проведене оперативне втручання, тому потрібні чималі кошти на ліки, консультування лікаря, слід дотримуватись спеціальної дієти, що значно впливає на матеріальний стан. 
Зазначав, що раніше він здійснював підприємницьку діяльність, але через карантин його доходи зменшились, а через активні бойові дії в м. Торецьку він взагалі припинив свою підприємницьку діяльність та виїхав до більш безпечної території держави. 
Посилався на те, що він сумлінно сплачує аліменти із власних попередніх заощаджень, але вимушений здійснювати інші витрати: оренда житла, придбання продуктів, засобів гігієни, утримання ще одної дитини, а тому не може сплачувати аліменти на двох дітей від попереднього шлюбу в розмірі 1/3 частини від всіх своїх доходів.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 червня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування судом обставин справи, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в справі спір виник з сімейних відносин, та не стосувався стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплати додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексації аліментів, зміни способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділу майна подружжя, а тому ця справа не могла бути розглянутою за правилами спрощеного позовного провадження, чим порушив норми процесуального права.
Вказував, що що суд першої інстанції не застосував норми п.3 ч.1 ст.182 СК України, а саме при визначенні розміру аліментів суд враховує наявність у платника аліментів інших дітей (не зваючи на період народження таких дітей), та ч.1 ст.142 СК України - діти мають рівні права щодо батьків. З наведених положень слідує, що третя дитина позивача має право на утримання зі сторони позивача, як і перші дві, на яких сплачуються аліменти.
Зазначав, що розмір аліментів, про який позивачем заявлено в позові не тільки є законним і обґрунтованим, а й справедливим, оскільки, з урахуванням всіх обставин справи, саме такий розмір грошового утримання дітей позивача забезпечить баланс між забезпеченням права дитини на утримання від батька, та можливостями позивача матеріально забезпечувати себе.
21 жовтня 2025 року від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання вказувала на те, що скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, просила рішення суду залишити без змін, а скаргу без задоволення. 
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 6 статті 19 ЦПК України визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є, у тому числі, справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки дана справа є малозначною, тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог та не встановлення умов, які могли б бути підставою згідно з ч.1 ст.192 СК України для зміни (зменшення) розміру аліментів.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст.8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України
Згідно з ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Частина 1статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом даної норми СК України зміна розміру аліментів у бік зменшення можлива у випадку такої зміни матеріального чи сімейного стану платника, в результаті якого у нього погіршився матеріальний стан, наприклад зменшився дохід чи такий взагалі відсутній, або у нього з'явився додатковий обов'язок утримання інших осіб (неповнолітніх, непрацездатних), тощо.
Згідно з роз`ясненнями, які виклачені уп.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.
Аналіз вказаних норм права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.
При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: зміни і сімейного, і матеріального стану. Однак зміна сімейного стану є самостійною, не залежної від зміни матеріального стану, підставою для зміни розміру аліментів.
Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв'язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс13 та постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 у справі №536/1557/17, від 30 червня 2020 року у справі №343/945/19.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 ст.81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для зменшення розміру аліментів, посилався на те, що з часу призначення аліментів у нього погіршився майновий стан, перебування на його утриманні ще однієї дитини - сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та погіршення його стану здоров`я.
Як вбачається з матеріалів справи, сторони є батьками  ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження.
Судовим наказом Дніпровського районного суду міста Києва від 22 лютого 2022 року у справі №755/2124/22 стягнуто з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_3 аліменти на дітей:  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 14 лютого 2022 року і до досягнення дітьми повноліття.
Відповідно до виски із медичної карти стаціонарного хворого, позивач у період 05 листопада 2024 року по 08 листопада 2024 року перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом: СКХ. Конкремент правого сечоводу. Камні лівої нирки. Рецедивуюча ниркова калька.
На підтвердження своїх позовних вимог позивач надав суду дані Пенсійного фонду України щодо власних доходів за період 2001-2021 роки.
При цьому, надана інформація Пенсійного фонду України стосується періоду до винесення судового наказу про стягнення аліментів.
Позивач також є батьком   ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 30).
Обставина народження третьої дитини позивача існувала на момент винесення судом наказу про стягнення з  ОСОБА_1 аліментів на утримання двох старших дітей.
При цьому, наявність у позивача ще однієї дитини не свідчить про погіршення його матеріального стану.
Аналогічний за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі №760/9783/18-ц, від 16 вересня 2020 року у справі №565/2071/19.
Відповідно до даних виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 31 січня 2025 року припинено підприємницьку діяльність позивача, як фізичної особи-підприємця.
Згідно довідки від 23січня 2025 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичне місце проживання/перебування позивача: АДРЕСА_1 .
Колегія суддів відхиляє доводи позивача про зміну його майнового стану з посиланням на виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про те, що 31 січня 2025 року припинено підприємницьку діяльність позивача, як фізичної особи-підприємця, оскільки ОСОБА_1 є людиною працездатного віку, а визначений судом першої інстанції у судовому наказі від 22 лютого 2022 року розмір аліментів - 1/3 частина від заробітку (доходу) ОСОБА_1 є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Надана медична документація не свідчить про стійку зміну здоров`я платника аліментів, як до прикладу, встановлення групи інвалідності, а тимчасова непрацездатність та захворювання, які не перешкоджають особі працювати і відповідно отримувати дохід, не можуть бути підставою для зменшення розміру аліментів.
Самі по собі посилання на карантинні обмеження, введений в Україні воєнний стан, взяття особи на облік як внутрішньо переміщеної особи не є підставою для зменшення аліментів без надання суду доказів, що зазначені обставини мали вплив на конкретну особу та призвели до стійкого погіршення матеріального стану платника аліментів.
Отже, суд першої інстанції, з урахуванням встановлених під час розгляду справи обставин, давши належну правову оцінку зібраним у справі доказам, дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав згідно з ч.1 ст.192 СК України для зміни (зменшення) розміру аліментів.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що дана справа не могла бути розглянутою за правилами спрощеного позовного провадження, чим порушено норми процесуального права, колегія суддів відхиляє, оскільки згідно з п.3 ч.6 ст.19 ЦПК України справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) є малозначними, а відтак можуть розглядатися у порядку спрощеного позовного провадження.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: