Справа №442/823/25 Головуючий у 1 інстанції:Хомик А.П. 
Провадження №22-ц/811/1458/25 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 січня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
судді-доповідача: Левика Я.А.,
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області в складі судді Хомика А.П. від 28 березня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 березня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит-Капітал» суму заборгованості в розмірі 80972,11 гривень (вісімдесят тисяч дев`ятсот сімдесят дві гривні одинадцять копійок). 
В задоволенні решти вимог – відмовлено.
Вказане рішення оскаржив ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 березня 2025 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Вважає, що зазначене рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.
Зазначає, що чинним законодавством чітко передбачено яким саме чином повинен укладатись електронний договір, та які документи підтверджують таке укладання договору.Так, позивачем направлено до районного суду роздруківку невідомого походження, яку останній намагається видати за нібито укладений кредитний договір від 04.11.2023 року №9937423. В той же час, у матеріалах справи відсутні: оферта на укладення кредитного договору, акцепт оферти на укладення кредитного договору, відсутня інформація щодо того, чи проходила особа яка нібито укладала кредитний договір ідентифікацію, як це передбачено чинним законодавством, відсутні докази проведення такої ідентифікації, відсутня відповідь особи яка нібито проходила ідентифікацію про прийняття пропозиції (акцепт), відсутнє підтвердження вчинення електронного правочину, яке повинен був отримати позичальник, при укладанні договору. Отже вважає, що матеріали судової справи взагалі не містять жодного доказу, що нібито укладення договору від 04.11.2023 року №9937423 відбувалось в порядку визначеному чинним законодавством. А тому, якщо позивач вважає, що Відповідач отримував одноразовий ідентифікатор, використовував його для укладення кредитного договору, всі ці обставини повинні бути доведені належними та допустимими доказами, наприклад інформацією від мобільного оператора про належність номера телефону саме Відповідачеві, підтвердження направлення смс-повідомлення на цей номер, докази, що саме Відповідач реєструвався в ЕС «кредиторів» Позивачем також надані не були, як і не повідомлено, як саме проводилась ідентифікація особи, та не надано доказів такої ідентифікації. В той же час, позивач не надає жодного доказу, який би дозволив достовірно з`ясувати обставини нібито укладення кредитного договору. Не надає доказів відправлення одноразового ідентифікатора Відповідачеві та не надає доказів того, що саме Відповідач використала нібито відправлений ідентифікатор для нібито укладення кредитного договору. Додає, що належними та допустимими доказами, які б могли підтвердити отримання Відповідачем коштів є первинні документи оформлені. Також платіжне доручення без відміток банку про дату отримання та виконання не є документом, що підтверджує здійснення платіжної операції. З наданого позивачем платіжного доручення, вбачається, що відмітки про дату отримання та виконання банком платіжного доручення ТОВ «МІЛОАН» відсутні. Таким чином, платіжне доручення не можна вважати належним доказом надання грошових коштів ТОВ «МІЛОАН».Додатково звертає увагу апеляційного суду, що у зазначеному «платіжному дорученні», банком платника вказано – ТОВ «ФК «Контрактовий Дім». Але, в Україні не існує банку із такою назвою та із кодом банку 35442539. Зазначає, що матеріали справи не містять «Виписки по особовому рахунку» відповідача, оскільки позивачем така виписка до суду не направлялась, а судом не витребовувалась. Тож, висновок суду про нібито укладення кредитного договору від 04.11.2023 року №9937423, та, нібито, отримання відповідачем коштів на підставі такого договору є надуманими та необґрунтованим.
Відповідно до ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, додаткових письмових пояснень відповідача, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 207, 512, 514, 516, 517, 526, 527, 549-552, 610, 611, 625, 1048-1050, 1054, 1055, 1077, 1080 ЦК України, ст.ст.12, 81, 89, 247 ЦПК України, ст.ст.3, 11, 12 ЗУ «Про електронну комерцію», постанову Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №202/5330/19, постанову Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі №755/11636/21, постанову Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №755/9486/21, та задовольняючи позов частково, – виходив з того, що 04.11.2023 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №9937423, згідно умов якого відповідачу було надано кредитні кошти в розмірі 23000грн. зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені Кредитним договором. Відповідно до графіку сплати кредитних коштів (Додаток №1 до кредитного договору №9937423) платіж повернення кредиту та сплати комісії і процентів мав бути внесений відповідачем 17.02.2024 року. Укладаючи вищевказаний Кредитний договір відповідач та ТОВ «Мілоан» вчинили дії визначені ст. 11 та ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідач підписав Кредитний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Підтвердженням добровільного укладення відповідачем кредитного договору є Анкета-Заява Позичальника, в якій зазначені особисті дані відповідача. 26.03.2024 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Кредит-Капітал» було укладено договір відступлення права вимоги №104-МЛ, відповідно до умов якого ТОВ «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право вимоги до боржників ТОВ «Мілоан», зокрема і до відповідача ОСОБА_2 . Відповідно до Реєстру боржників до договору відступлення прав вимог № 104-МЛ від 26.03.2023 (витяг з Реєстру боржників додається), ТОВ «ФК«Кредит-Капітал» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_2 за кредитним договором №9937423 в сумі 83272,11 грн., з яких: 21390,00 грн. - залишок по тілу кредиту; 59582,11 грн. - залишок по відсотках; 2300,00 грн. - залишок по комісії. Відповідачу було надіслано письмову Претензію про погашення кредитної заборгованості вих. №23457758/1231 від 02.01.2025 на адресу вказану ним в кредитному договорі, у відповідності до якої ставилася вимога протягом 3 днів сплатити заборгованість за кредитним договором №9937423 від 04.11.2023. Згідно до Виписки з особового рахунка за Кредитним договором №9937423 від 04.11.2023, станом на 09.01.2025 сформувалася наступна заборгованість відповідача перед ТОВ «Кредит-Капітал» за Договором: заборгованість за основним боргом в сумі 21390,00 гривень; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 59582,11 гривень; заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями в сумі 2300 гривень. Зі змісту кредитного договору №9937423 від 04.11.2023 вбачається, що позикодавець зобов`язується на умовах, визначених цим договором на строк, визначений п. 1.3 договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2 договору, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п.1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Відповідно до п. 1.2 договору сума кредиту становить 23000,00 грн. Згідно із п. 1.3 договору кредит надається строком на 15 днів з 04.11.2023. Дата повернення кредиту – 19.11.2023. (п. 1.4 договору). Виходячи з вищенаведеного, суд прийшов до переконання про обґрунтованість позову ТОВ «Кредит-Капітал». Через порушення умов договору з боку позичальника своєчасне погашення кредиту та відсотків не відбулося, внаслідок чого виникла заборгованість, яку відповідач у добровільному порядку не погасив, а тому в цій частині позов слід задоволити. Щодо частини позовної вимоги про стягнення комісії за договором, суд зазначив, що законом передбачено право фінансової установи встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. У договорі не вказано за яку саме послугу позивач встановив комісію. Умови самого договору не містять переліку додаткових та супутніх послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які позивачем встановлена комісія за обслуговування кредиту. Ураховуючи, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і їх погодження із споживачем при укладенні договору, а тому обов`язок позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту є нікчемним. Аналізуючи умови договору, суд прийшов до переконання про те, що позивачем не подано доказів, які б підтверджували, які саме послуги надаються відповідачеві за котрі необхідно здійснювати сплату комісії, а відтак суд прийшов до переконання про те, що відповідач не зобов`язаний сплачувати таку комісію, а тому у цій частині позовних вимог слід відмовити за недоведеністю.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи і вимогам закону та підстав для скасування оскаржуваного рішення – немає.
У січні 2025 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» звернулось в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило:
- стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за Кредитним договором №9937423 від 04.11.2023 на користь ТОВ «Кредит-Капітал» у розмірі 83272,11 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначали, що 04.11.2023 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №9937423. Згідно умов договору відповідачу було надано кредитні кошти в розмірі 23000грн. зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені кредитним договором. 26.03.2024 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Кредит-Капітал» було укладено договір відступлення права вимоги №104-МЛ, відповідно до умов якого ТОВ «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право вимоги до боржників ТОВ «Мілоан», зокрема і до відповідача ОСОБА_2 . Свої зобов`язання відповідач не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 83272,11 грн., яка складається з: заборгованості за сумою кредиту 21390 грн.; заборгованості за процентами 59582,11 грн.; заборгованості за комісією 2300 грн. 31.01.2025 суддею отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання відповідача.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України)
Згідно з частиною 1 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Приписами статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
В силу частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Як вбачається із матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано, – 04.11.2023 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №9937423, згідно умов якого відповідачу було надано кредитні кошти в розмірі 23000 грн. 
Відповідно до п. 1.2 договору сума кредиту становить 23000,00 грн. Згідно із п. 1.3 договору кредит надається строком на 15 днів з 04.11.2023. Дата повернення кредиту – 19.11.2023. (п. 1.4 договору).
Зі змісту кредитного договору вбачається, що позикодавець зобов`язується на умовах, визначених цим договором на строк, визначений п. 1.3 договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2 договору, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п.1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. 
За положеннями п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до вимог статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
Відповідно до частини 1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.
Відповідно до статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.
26.03.2024 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Кредит-Капітал» було укладено договір відступлення права вимоги №104-МЛ, відповідно до умов якого ТОВ «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право вимоги до боржників ТОВ «Мілоан», зокрема і до відповідача ОСОБА_2 .
Відповідно до Реєстру боржників до договору відступлення прав вимог № 104-МЛ від 26.03.2023, ТОВ «ФК«Кредит-Капітал» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_2 за кредитним договором №9937423 в сумі 83272,11 грн., з яких: 21390,00 грн. – залишок за основною сумою кредиту; 59582,11 грн. – залишок за відсотками; 2300,00 грн. – залишок за комісією.
Відповідачу було надіслано письмову Претензію про погашення кредитної заборгованості вих. №23457758/1231 від 02.01.2025 на адресу вказану ним в кредитному договорі, у відповідності до якої ставилася вимога протягом 3 днів сплатити заборгованість за кредитним договором №9937423 від 04.11.2023.
Згідно до Виписки з особового рахунка за Кредитним договором №9937423 від 04.11.2023, станом на 09.01.2025 сформувалася наступна заборгованість відповідача перед ТОВ «Кредит-Капітал» за Договором: заборгованість за основним боргом в сумі 21390,00 гривень; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 59582,11 гривень; заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями в сумі 2300 гривень.
Відтак, судом першої інстанції правильно встановлено, що через порушення умов договору з боку позичальника своєчасне погашення кредиту та відсотків не відбулося, внаслідок чого виникла заборгованість, яку відповідач у добровільному порядку не погасив.
Що стосується доводів відповідача про те, що вказаний кредитний договір не підписаний сторонами, то судом першої інстанції правильно встановлено, що з матеріалів справи вбачається, що кредитний договір №9937423 від 04.11.2023 підписаний відповідачем електронним цифровим підписом за допомогою комбінація цифр і літер, у ньому зазначено особисті дані відповідача – ПІП, ІПН, серія та номер паспорта, адреса проживання, номер телефону, освіта, місце роботи, рахунок позичальника. 
Щодо відсутності доказів перерахування коштів відповідачу, то судом першої інстанції також правильно встановлено з Додатку №2 до Договору про споживчий кредит «Заявки на отримання кредиту», що відповідач ОСОБА_2 вказав платіжну картку на яку має бути перерахована сума кредиту: VISA НОМЕР_1 , і відповідно до Платіжного доручення 114378546 від 04.11.2023 ТОВ «Мілоан» перерахувало на картку № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 23000 грн.
Крім цього, ідентифікуючі дані відповідача, які вказані в умовах договору, зокрема, ідентифікаційний номер, номер телефону, місце проживання, тощо повністю співпадають з ідентифікуючими даними відповідач, які зокрема, вказані і в апеляційній скарзі. Вказаного не заперечувалося та не спростовано відповідачем. 
Окрім того, будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором, відповідачем по справі суду надано не було.
Також, що стосується доводів апеляційної скарги про те, що в платіжному дорученні №114378546 зазначено: платник – ТОВ «Мілоан», банк платника – ТОВ ФК «Контрактовий дім», отримувач – ОСОБА_2 , банк отримувача – 444111, то такі є безпідставними та такими які не заперечують той факт, що кошти були відправлені відповідачу на умовах Договору про споживчий кредит від 04.11.2023 року №9937423, оскільки значення «банк платник» як і «банк отримувач» мається на увазі саме надавачів платіжних послуг, враховуючи те, що ТОВ «Мілоан» не є банком, а послуги банка платника здійснює ТОВ ФК «Контрактовий дім», тобто є надавачем послуг, який обслуговує платника та виконує його платіжну інструкцію (тобто доручення переказати кошти з рахунку платника на рахунок отримувача).
Що стосується стягнення з відповідача заборгованості за комісією за кредитним договором, то колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно у задоволенні такої вимоги відмовлено.
Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року – остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року – остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року – остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультрактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом – витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі – Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, – щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню підлягає Закон України «Про споживче кредитування».
Відтак, судом першої інстанції правильно встановлено, що в кредитному договорі №9937423 від 04.11.2023 відсутній перелік додаткових та супутніх послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які позивачем встановлена комісія за обслуговування кредиту.
Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів наявності, переліку таких послуг і їх погодження із споживачем при укладенні договору, такий обов`язок позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту є нікчемним.
Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 березня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 29 січня 2026 року.

Судді:   Я.А. Левик

Н.П. Крайник 

М.М. Шандра