ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" липня 2025 р.           Справа№ 910/12308/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Скрипки  І.М.
суддів:            Мальченко А.О. 
          Тищенко А.І. 
 
при секретарі судового засідання  Цікра А.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 14.07.2025
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський домобудівний комбінат" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2024 (повний текст складено та підписано 24.03.2025)
у справі №910/12308/23 (суддя Селівон А.М.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський домобудівний комбінат"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Навара - К" (відповідач-1)
Товариства з обмеженою відповідальністю "Смерековий гай" (відповідач-2)
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів:
Київська міська рада (третя особа-1)
Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пелех Зоряна Богданівна (третя особа-2)
Товариство з обмеженою відповідальністю "Арт Парк" (третя особа-3)
про визнання недійсним договору,-

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
Товариство з обмеженою відповідальністю "Київський домобудівний комбінат" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Навара - К" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Смерековий гай" про визнання недійсним укладеного між відповідачами Договору купівлі - продажу нерухомого майна, посвідченого 12.01.2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пелех Зоряною Богданівною, за реєстровим номером 39.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення оспорюваним договором його прав та законних інтересів, оскільки останній унеможливлює виконання умов укладеного відповідачем 1 з позивачем Договору № 12-05/15 про забудову земельної ділянки по вул. Бориспільська, 67 в м. Києві від 12.05.2015 року, у зв`язку з чим позивач розцінює правочин як односторонню відмову відповідача 1 від виконання своїх зобов`язань за договором про спільну діяльність та таким, що нівелює можливість отримання позивачем житлових площ, передбачених п. 11 Акту розподілу площ від 20.06.2019 року, а отже, на переконання позивача, вказаний договір має бути визнаний недійсним в судовому порядку як фраудаторний.
Київська міська рада в письмових поясненнях зазначила, що договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:63:502:0001 припинив свою дію для ТОВ «НАВАРА-К», відтак Київська міська рада прийняла рішення № 6411/6452 «Про передачу ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СМЕРЕКОВИМ ГАЙ» земельної ділянки в оренду для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-офісного комплексу з об`єктами соціального призначення на вул. Бориспільській, 67 у Дарницькому районі міста Києва» в межах повноважень та спосіб визначених законом. При цьому, оскільки за ТОВ «Навара-К» зареєстровано право колективної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна, розмір частки якої складає 298/1000, тому поновлення Товариству з обмеженою відповідальністю «Навара-К» договору оренди земельної ділянки від 04.12.2006 № 63-6-00383 (зі змінами) було порушенням прав інших власників майна, розташованого на земельній ділянці, у зв`язку з чим в поновленні договору відповідачу 1 було відмовлено.
Від представника відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 1 заперечує проти позовних вимог, посилаючись на відсутність доказів для кваліфікації Договору купівлі-продажу як фраудаторного та визнання недійсним. Також відповідач 1 наголошує, що ТОВ «Навара-К» було відчужено належну йому частку (29,8%) після того, як припинив дію договір оренди земельної ділянки та були відчужені об`єкти нерухомості (частка 70,2 %) іншим співвласниками (фізичними особами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) майнового комплексу Товариству з обмеженою відповідальністю "Смерековий Гай". 
Позивачем також подано відповідь на відзив, в якому останній не погоджується з доводами відповідача 1 та зазначає, що неправомірні дії відповідача 1 щодо відчуження належного на праві власності нерухомого майна, яке використовувалося у процесі здійснення спільної діяльності, призвели до втрати позивачем та третьою особою 2 можливості користування земельною ділянкою, а відтак не дозволили останнім виконувати свої зобов`язання за Договором про забудову. 

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття
Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.04.2024 у справі №910/12308/23 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що Договір купівлі-продажу частки нерухомого майна №39 від 12.01.2022 року був належним чином укладений між ТОВ «Навара-К» та ТОВ «Смерековий Гай» вже після того, як припинив дію Договір оренди земельної ділянки в редакції від 12.09.2016 року та були відчужені об`єкти нерухомості (частка 70,2 %) іншими співвласниками майнового комплексу, а саме: 17.11.2021 року сторонами 5 і 6 ( ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ) Договору про забудову були відчужені належні їм об`єкти нерухомості, які є частками майнового комплексу, розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:63:502:0001 (загальна частка у комплексі - 63,2 %), 08.12.2021 року стороною 7 Договору про забудову ( ОСОБА_1 ) відчужено належні їй частки у майновому комплексі (загальна частка у комплексі складає 7%), а 12.01.2022 року - стороною 2 Договору про забудову (ТОВ «Навара-К») відчужені частки майнового комплексу (загальна частка у комплексі складає 29,8 %) на підставі оспорюваного Договору купівлі-продажу частки нерухомого майна від 12.01.2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пелех Зоряною Богданівною та зареєстрованого в реєстрі за № 39.
Більша частина площі майнового комплексу була відчужена Товариству з обмеженою відповідальністю "Смерековий Гай" фізичними особами після припинення Договору оренди земельної ділянки 12.09.2021 року.
Відтак, з урахуванням вищевказаного ТОВ «Навара-К» відчужено належне йому нерухоме майно в той час, коли рештою співвласників майнового комплексу як учасниками Договору про забудову було фактично відчужено належне їм нерухоме майно, ТОВ «Навара-К» згідно додаткової угоди від 20.06.2019 року всі функції замовника будівництва передані ТОВ «Арт Парк» та подальше виконання Договору про забудову в первісному складі учасників було неможливим, тобто продаж відповідачем 1 своєї частки вже не мав виключного вирішального впливу на подальшу реалізацію Договору про забудову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач 15.04.2025 (документ сформований в системі «Електронний суд» 14.04.2025) звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
В обґрунтування своєї скарги, апелянт зазначає, що в оскаржуваному рішенні неповно встановив обставини цієї справи; неправильно досліджено в ній докази; надано недостатню оцінку обставинам, які мають значення для справи; застосовано норми матеріального права, які не підлягають застосуванню; не враховано вимог процесуального права щодо обставин, які мають преюдиційне значення для справи; неправильно застосовано вимоги закону в частині визнання правочину недійсним як фраудаторного.
Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не в повній мірі були досліджені обставини справи, зокрема щодо неврахування судом нетотожності понять «замовник будівництва» та «особа, що виконує функції замовника будівництва» та настання різних правових наслідків, а також обґрунтувань Позивача в частині неможливості подальшого виконання Договору СД у зв`язку із зміною замовника будівництва.
На думку апелянта, унеможливлення виконанняним та іншими Сторонами зобов`язань за Договором № 12-05/15 виникла саме внаслідок відчуження Відповідачем-1 належної йому частки в об`єкті нерухомості, що був переданий у спільну діяльність на підставі Договору про забудову, на користь особи, яка не є Стороною цього Договору.
Апелянт наголошує, що до моменту виникнення спору у цій справі статус замовника будівництва Комплексу належав Відповідачу-1 (ТОВ «Навара-К»), проте наразі статус замовника будівництва Комплексу (як і статус орендаря земельної ділянки) були набуті Відповідачем-2 (ТОВ «Смерековий Гай») після переходу до нього об`єктів нерухомості у власність від Відповідача-1, які були частиною спільної діяльності за Договором № 12-05/15.
Апелянт вважає що невиконання Відповідачем-1 зобов`язань за Договором «Про Забудову» має прямий вплив як на стан виконання Договору №12-05/15 (і, зокрема, його виконання саме Позивачем), так і на права Позивача за цим Договором, реалізація яких стала неможливою внаслідок вказаної поведінки Відповідача-1, в результаті чого Позивач позбавився права одержати внаслідок такої співпраці у свою власність квартири та нежитлові приміщення у багатоквартирних будинках, що збудовані і які будуються на земельній ділянці, яка наразі вже не перебуває у користуванні у жодної зі сторін Договору про забудову.
                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                             
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до витягу з       протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Мальченко А.О., Тищенко А.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою    Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський домобудівний комбінат" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2024 у справі №910/12308/23, справу призначено до розгляду на 16.06.2025.
29.04.2025 (документ сформований в системі «Електронний суд» 28.04.2025) через підсистему «Електронний суд» представником відповідача-1 подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній категорично спростовує доводи апелянта та просить оскаржуване рішення залишити без змін.
04.06.2025 (документ сформований в системі «Електронний суд» 04.06.2025) через підсистему «Електронний суд» представником Товариства з обмеженою відповідальністю "Навара - К" - адвокатом Рейделем Р.В. подано заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою власного електронного кабінету та власних технічних засобів.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.06.2025 задоволено заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Навара - К" - адвоката Рейделя Руслана Вікторовича про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
В судове засідання апеляційної інстанції 16.06.2025 з`явився представник позивача.
Представник відповідача-1 приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Інші учасники апеляційного провадження в судове засідання не з`явились. Причини їх неявки суду невідомі.
В судовому засіданні представники позивача та відповідача-1 висловили позицію та надали пояснення по справі.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від  16.06.2025 з метою повного, всебічного та об`єктивного дослідження фактичних обставин справи, враховуючи неявку представників відповідача-2 та третіх осіб 1,2,3,  оголошено перерву у справі на 14.07.2025.

Явка представників сторін
В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.
Представник відповідача-1 в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, оскаржуване рішення просив залишити без змін.
Представники відповідача-2 та третіх осіб 1,2,3 в судове засідання апеляційної інстанції не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.
Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представників відповідача-2 та третіх осіб 1,2,3  обов`язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у їх  відсутність за наявними у справі матеріалами.
В судовому засіданні 14.07.2025 відповідно до ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як вбачається з матеріалів справи, Рішенням № 1170 від 07.08.1978 року виконавчого комітету Київської міської ради "Про надання у тимчасове користування в/ч НОМЕР_1 земельної ділянки в Дарницькому районі" передано в тимчасове користування військової частини земельну ділянку площею близько 18 га по АДРЕСА_1 , на якій розміщено військове містечко № 181.
Згідно п. 7 рішення №132/233 від 04.02.1999 року Київської міської ради "Про оформлення права користування та надання земельних ділянок" вирішено оформити Державному комітету у справах охорони державного кордону України за умови виконання п. 1 Додатку № 7 до цього рішення право постійного користування земельною ділянкою площею 5,4 га для експлуатації та обслуговування будівель і споруд на АДРЕСА_1 , у зв`язку з передачею будівель і споруд на баланс комітету (Директива №27 від 27.07.1995 Міністра оборони України та акт прийому-передачі від 03.08.1995) за рахунок частини земель, відведених згідно рішення №1170 від 07.08.1978 року виконавчого комітету Київської міської ради "Про надання у тимчасове користування в/ч НОМЕР_1 земельної ділянки в Дарницькому районі".
Відповідно до наявного в матеріалах справи свідоцтва про право власності серії №102234 від 18.03.2004 року, виданого на підставі наказу Головного управління комунальної власності м. Києва від 17.03.2004 року №275-В, ТОВ «Навара-К» належить на праві колективної власності майновий комплекс площею 7622,50 кв.м, який розташований в м. Києві по вул. Бориспільська, 67, до складу якого входять: Казарма чотирьохповерхова на 400 осіб (літера Л) площею 3 793,00 кв.м., Казарма одноповерхова (літера Ж) площею 534,60 кв.м., Казарма одноповерхова (літера И) площею 544,80 кв.м, Штаб трьохповерховий (літера З) площею 709,30 кв.м, Їдальня на 250/500 обідів (літера К) площею 1 070,50 кв.м, Медичний пункт на 10 ліжко-місць (літера А) площею 125,50 кв.м, Магазин (літера Б) площею 208,80 кв.м, КПП-2 (літера М) площею 11,60 кв.м, Овочесховище-1 (літера Е) площею 306,70 кв.м, Овочесховище-2 (літера Д) площею 304,60 кв.м, Сміттєзбірник (літера Н) площею 13,10 кв.м. Розмір частки 298/1000.
Решта частин згідно договорів купівлі - продажу від 08.09.20211 року №№ 1878, 1887, 1882, 1880, 1885, від 09.09.2011 року №№ 1921, 1916, перебували в приватній власності фізичних осіб Рябіки І.В. (2/100, 7/100, 2/1000), ОСОБА_1 (3/100, 4/100), ОСОБА_2 (4/100, 7/100, 50/100).
Рішенням №73/130 від 28.09.2006 року Київської міської ради "Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю "Навара-К" земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-офісного комплексу з об`єктами соціального призначення на АДРЕСА_1 " затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю "Навара-К" для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-офісного комплексу з об`єктами соціального призначення на АДРЕСА_1 ; передано Товариству з обмеженою відповідальністю "Навара-К" за умови виконання пункту 3 цього рішення у короткострокову оренду на п`ять років земельну ділянку площею 5,4 га для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-офісного комплексу з об`єктами соціального призначення на АДРЕСА_1 за рахунок частини земель, відведених відповідно до рішення №1170 від 07.08.1978 виконавчого комітету Київської міської ради "Про надання у тимчасове користування в/ч НОМЕР_1 земельної ділянки в Дарницькому районі", та визнано таким, що втратив чинність, п. 7 рішення №132/233 від 04.02.1999 року Київської міської ради "Про оформлення права користування та надання земельних ділянок".
На підставі вказаного рішення №73/130 від 28.09.2006 року між Київською міською радою (орендодавець за договором, третя особа 1 у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Навара-К" (орендар за договором, відповідач 1 у справі) 22.11.2006 року укладено Договір оренди земельної ділянки (далі - Договір оренди), відповідно до якого орендодавець на підставі рішення №73/130 від 28.09.2006 року Київської міської ради за актом приймання-передачі передає, а орендар приймає в оренду (строкове, платне користування) земельну ділянку площею 5,2557 га, розташовану за адресою: вул. Бориспільська, 67 у Дарницькому районі міста Києва, кадастровий номер 8000000000:63:502:0001, із цільовим призначенням - для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-офісного комплексу з об`єктами соціального призначення.
Вказаний правочин посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т.М. та зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис від 04.12.2006 за №63-6-00383 у книзі записів державної реєстрації договорів.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, у відповідності до рішення Київської міської ради      №73/130 від 28.09.2006 року за наслідками досягнення згоди по всіх істотних умовах правочину Київською міською радою виконано прийняті на себе зобов`язання по наданню в оренду земельної ділянки, обумовленої Договором оренди, а відповідачем 1, у свою чергу, прийнято вказану земельну ділянки без будь - яких зауважень.
Тобто, уклавши відповідний Договір оренди земельної ділянки Товариство з обмеженою відповідальністю «Навара-К» набуло право здійснювати свою господарську діяльність на орендованій земельній ділянці згідно її цільового призначення, вказаного в Договорі, а саме для будівництва житлово-офісного комплексу з об`єктами соціального призначення.
В свою чергу, з метою здійснення будівництва на орендованій земельній ділянці 12.05.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Навара-К" (сторона 1 за договором, відповідач 1 у справі), Товариством з обмеженою відповідальністю "Київський домобудівний комбінат" (сторона 2 за договором, позивач у справі), Товариством з обмеженою відповідальністю "Дар-Буд" (сторона 3 за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Західний Логістичний Центр.Київ" (сторона 4 за договором) укладено Договір №12-05/15 про забудову земельної ділянки по вул. Бориспільська, 67 в м. Києві (далі - Договір про забудову), у відповідності до п. 1.1 якого сторони зобов`язались спільно діяти для досягнення господарської мети - будівництва комплексу - сукупності багатоквартирних житлових будинків на земельній ділянці площею 5,2557 га, розташованій за адресою: вул. Бориспільська, 67 у Дарницькому районі міста Києва, з кадастровим номером 8000000000:63:502:001. Діяльність за цим Договором здійснюється без об`єднання вкладів сторін.
Результат спільного проекту досягається сторонами шляхом набуття сторонами у власність квартир, нежитлових приміщень в збудованих конкретних багатоквартирних житлових будинках у складі комплексу в порядку і на умовах, передбачених цим договором (п. 1.2 Договору про забудову).
Згідно п. 1.3 Договору про забудову ділянка належить стороні 1 на праві найму (оренди) на підставі договору оренди земельної ділянки від 22.11.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т.М., який зареєстрований в реєстрі за №4786 та зареєстрованого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації 04.12.2006 за №63-6-00383). Цільове призначення ділянки - для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-офісного комплексу з об`єктами соціального призначення. Сторона 1 забезпечує стороні 2 можливість користуватися будівельним майданчиком на ділянці з метою виконання зобов`язань за цим договором. Надання стороні 2 можливості користування будівельним майданчиком на ділянці для здійснення спільного проекту не припиняє прав сторони-1 на ділянку, не є передачею ділянки в оренду/суборенду та не тягне за собою переходу прав власника/орендаря до сторони 2. Будівельний майданчик передається стороною 1 стороні 2 (чи вказаному стороною-2 генеральному підряднику) за актом приймання-передачі. Станом на дату укладення цього договору на ділянці знаходяться об`єкти нерухомого майна (в тому числі мережі, паркани, інші споруди), вичерпний перелік яких наведено у додатку №5 до цього договору. Власником цих об`єктів є сторони-1 та/або треті особи. Сторони підтверджують, що інші об`єкти нерухомого майна на ділянці відсутні. Сторона 1 підписанням цього договору надає свою згоду на знесення цих об`єктів (крім об`єкту незавершеного будівництва (реконструкції) житлового будинку орієнтовно на 101 квартиру) стороною 2 та/або третьою особою на замовлення сторони 2 з метою виконання цього договору. Сторона 1 зобов`язується в порядку "сприяння", що визначений цим договором, отримати згоду вказаних третіх осіб на знесення цих об`єктів (крім об`єкту незавершеного будівництва (реконструкції) житлового будинку орієнтовно на 101 квартиру) стороною 2 та/або третьою особою на замовлення сторони 2 з метою виконання цього договору.
Керівництво спільним проектом здійснюється стороною 2 - ТОВ "Київський домобудівний комбінат". На сторону 2, як на керівника спільного проекту, покладаються обов`язки по виконанню функцій замовника будівництва комплексу (тобто, сторона 2 виконує функції замовника будівництва комплексу). Правом підписання документів, необхідних для реалізації спільного проекту, наділений керівник сторони 2, а за його відсутності - інша особа, належним чином уповноважена стороною 2 (п. 1.5 Договору про забудову).
Відповідно пунктів 2.1, 2.2. Договору про забудову для досягнення мети цього договору сторона 1 - ТОВ «Навара-К» виконує обов`язки, покладені на неї цим договором, у тому числі забезпечує стороні 2 можливість користуватися будівельним майданчиком на ділянці з метою виконання зобов`язань за даним договором; а сторона 2 виконує обов`язки, покладені на неї цим договором, у тому числі за рахунок власних та/або залучених коштів (цінностей і т.п.) вживає заходів щодо фінансування всіх необхідних робіт та заходів щодо будівництва комплексу й прийняття його в експлуатацію.
У пункті 3.3 Договору про забудову зазначено, що протягом 15 днів з дня затвердження проектної документації сторони укладають додаткову угоду до цього договору (акт розподілу площ), якою з урахуванням договору, а також викладеного у додатку № 1 до цього договору та п. 3.4 цього договору визначаються переліки нерухомого майна в комплексі, що набуватимуться кожною із сторін у власність чи для виконання своїх зобов`язань. З моменту укладення такої додаткової угоди кожна із сторін набуває майнові права на відповідне нерухоме майно, спорудження якого передбачено затвердженою проектною документацією, та яке вказане у додатковій угоді, а після завершення будівництва та прийняття комплексу в експлуатацію - право власності на відповідне майно.
За приписами   статті 180 Господарського кодексу України, чинного на день прийняття оскаржуваного рішення,   строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.
Відповідно до   статті 631 Цивільного кодексу України   час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.
Цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і скріплення його печатками сторін і діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе обов`язків або до його припинення повністю або частково на підставах, визначених цим договором та/або чинним законодавством України, якщо інше не передбачене цим договором (п. 14.1 Договору про забудову).
Вказаний Договір про забудову підписаний представниками сторони 1, сторони 2, сторони 3 та сторони 4, а також засвідчений печатками сторін.
Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про спільну діяльність, який підпадає під правове регулювання норм параграфу 1   глави 77 Цивільного кодексу України.
Нормами   ст. 1130 Цивільного кодексу України   визначено, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.
Відповідно до приписів   ст. 1131 ЦК України   умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.
Зі змісту вказаних законодавчих приписів вбачається, що за своєю суттю спільна діяльність на основі договору є договірною формою об`єднання осіб для досягнення спільної мети.
При цьому виконання Договору про забудову пов`язане, в тому числі, з будівництвом комплексу - під яким розуміється як сукупність багатоквартирних житлових будинків за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 67, так і окремих багатоквартирних житлових будинків (черг Комплексу) по мірі їх будівництва та прийняття в експлуатацію.
Так, відповідно до норм   ст. 318 ГК України,   ст. 875 ЦК України   за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно - кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчення будівельної роботи та оплати їх.
Згідно   ст. 317 ГК України, чинного на день прийняття оскаржуваного рішення,    будівництво об`єктів виробничого та іншого призначення, підготовка будівельних ділянок, роботи з обладнання будівель, роботи з завершення будівництва, прикладні та експериментальні дослідження і розробки тощо, які виконуються суб`єктами господарювання для інших суб`єктів або на їх замовлення, здійснюються на умовах підряду. Для здійснення робіт, зазначених у частині першій цієї статті, можуть укладатися договори підряду: на капітальне будівництво (в тому числі субпідряду); на виконання проектних і досліджувальних робіт; на виконання геологічних, геодезичних та інших робіт, необхідних для капітального будівництва; інші договори. Загальні умови договорів підряду визначаються відповідно до положень   Цивільного кодексу України   про договір підряду, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
За умовами п. 4.1 Договору про забудову керівництво спільним проектом протягом всього строку дії цього Договору здійснює сторона 2 - ТОВ "Київський домобудівний комбінат". Як керівник спільного проекту сторона 2 також виконує всі функції замовника будівництва комплексу.
Згідно п. 7.4 Договору про забудову сторона 2 виконує функції замовника будівництва комплексу (окрім функцій землекористувача).
Відповідно до п. 5.1.2 Договору про забудову ТОВ «Навара-К» (сторона 1) зобов`язується вживати заходів, спрямованих на досягнення мети цього Договору. Вжити заходи щодо поновлення договору оренди земельної ділянки, вказаної в п. 1.3 цього Договору, а саме Договору оренди земельної ділянки від 22.11.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т.М., який зареєстрований в реєстрі за №4786 та зареєстрованого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації 04.12.2006 за №63-6-00383).
Умовами п. 15.3 Договору про забудову сторони гарантують, зокрема, що з моменту набуття цим договором чинності сторона 1 - ТОВ «Навара-К» та сторона 4 - ТОВ «Західний логістичний центр Київ» не будуть вчиняти жодних дій щодо ділянки та/або прав на неї, які можуть негативно вплинути на здійснення спільного проекту, у тому числі не укладати будь-які угоди щодо ділянки та/або прав на неї.
Також сторонами погоджено та підписано Додатки №№ 1-5 до Договору про забудову. Зокрема, у додатку 5 до Договору про забудову міститься перелік нерухомого майна, яке знаходиться на ділянці, згідно якого на земельній ділянці знаходиться майновий комплекс загальною площею 7 622,50 кв.м. у складі наступних будівель, споруд, мереж тощо: 1. Казарма чотирьохповерхова на 400 осіб (літера Л) площею 3 793,00 кв.м. (об`єкт незавершеного будівництва (реконструкція) житлового будинку орієнтовно на 101 квартиру). 2. Казарма одноповерхова (літера Ж) площею 534,60 кв.м.3. Казарма одноповерхова (літера И) площею 544,80 кв.м. 4. Штаб трьохповерховий (літера З) площею 709,30 кв.м. 5. Їдальня на 250/500обідів (літера К) площею 1 070,50 кв.м. 6. Медичний пункт на 10 ліжко-місць (літера А) площею 125,50 кв.м. 7. Магазин (літера Б) площею 208,80 кв.м. 8. КПП-2 (літера М) площею 11,60 кв.м. 9. Овочесховище-1 (літера Е)площею 306,70 кв.м. 10. Овочесховище-2 (літера Д) площею 304,60 кв.м. 11. Сміттєзбірник (літера Н) площею 13,10 кв.м. 12. Зовнішні мережі водопостачання. 13. Зовнішні мережі освітлення території. 14. Зовнішній каналізаційний колектор. 15. Огорожа із залізобетонних плит.
В подальшому, 22.12.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Навара-К" (сторона 1 за договором, відповідач 1 у справі), Закритим акціонерним товариством "Українська будівельна компанія" (сторона 2 за договором), Товариством з обмеженою відповідальністю "Західний Логістичний Центр.Київ" (сторона 4 за договором), ОСОБА_3 (сторона 5 за договором), ОСОБА_2 (сторона 6 за договором),   ОСОБА_1 (сторона 7 за договором), ОСОБА_4 (сторона 8 за договором), Товариством з обмеженою відповідальністю "Київський домобудівний комбінат" (сторона 9 за договором, позивач у справі), Товариством з обмеженою відповідальністю "Пуща-Резиденс" (сторона 10 за договором) та Мороз Тетяною Михайлівною (сторона 11 за договором) укладено Додаткову угоду до Договору про забудову (далі - Додаткова угода від 22.12.2017 року), в якій сторони дійшли згоди долучити до участі в спільному проекті в межах своїх часток наступні сторони: ОСОБА_3 , що стає стороною 5 Договору; ОСОБА_2 , що стає стороною 6 Договору; ОСОБА_1 , що стає стороною 7 Договору; ОСОБА_4 , що стає стороною 8 Договору; Закрите акціонерне товариство "Українська будівельна компанія", що замість Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський домобудівний комбінат" стає стороною 2 Договору; Товариство з обмеженою відповідальністю "Пуща-Резиденс", що стає стороною 10 Договору; ОСОБА_5 , що стає стороною 11 Договору.
У пункті 1.1. Додаткової угоди від 22.12.2017 року до Договору про забудову сторонами погоджено, що з дати укладення цієї угоди ЗАТ "Українська будівельна компанія" набуває замість ТОВ "Київський домобудівельний комбінат" всіх прав та обов`язків керівника спільного проекту, тобто стає замість ТОВ "Київський домобудівельний комбінат" особою, яка виконує функції замовника будівництва. Підписанням цієї угоди сторони погодили, що всі функції замовника будівництва, які були передані згідно з Договором ТОВ «Київський домобудівний комбінат», вважаються такими, що передані ЗАТ "Українська будівельна компанія" на тих же умовах і в тому ж обсязі, що не потребує внесення змін у Договір. У зв`язку з цим ЗАТ "Українська будівельна компанія" стає стороною 2 Договору, а ТОВ «Київський домобудівний комбінат» стає стороною 9 Договору.
Також вказаною Додатковою угодою від 22.12.2017 року до Договору про забудову сторонами було визначено участь кожної нової сторони у проекті, та відповідно змінено умови Договору про забудову.
Зокрема, у пункті 3 Додаткової угоди від 22.12.2017 року сторони дійшли згоди змінити абзац третій пункту 1.3 Договору про забудову, виклавши його у наступній редакції: "1.3 Станом на дату укладення цього договору на ділянці знаходяться об`єкти нерухомого майна (в тому числі мережі, паркани, інші споруди), перелік яких наведено у додатку №5 до цього договору, а також будь-яке інше нерухоме майно, споруди, що знаходяться на ділянці та не належать стороні-2, 3, 9, 10 та 11. Власником цих об`єктів є сторона-1, сторона-5, сторона-6, сторона-7 та/або треті особи. Сторони підтверджують, що інші об`єкти нерухомого майна на ділянці відсутні. Сторона-1, сторона-5, сторона-6, сторона-7 підписанням цього договору надають свою згоду на знесення цих об`єктів стороною-2 та/або третьою особою на замовлення сторони-2 з метою виконання цього договору. Сторона-1, сторона-5, сторона-6, сторона-7 зобов`язуються в порядку сприяння, що визначений цим договором, надати свою згоду та отримати згоду вказаних третіх осіб на знесення цих об`єктів стороною-2 та/або третьою особою на замовлення сторони-2 з метою виконання цього договору. При цьому сторони погодили, що для отримання дозволу на виконання будівельних робіт на 5-ту чергу комплексу сторона-1 надасть всі необхідні документи в рамках сприяння виключно за умови підписання стороною-1 та стороною-2 акту розподілу площ на 4-ту та на 5-ту черги комплексу на умовах, встановлених стороною-1 (при цьому загальна площа, яка буде зазначена в актах розподілу площ на 4-ту та на 5-ту черги комплексу, повинна відповідати розподілу у додатку-1 до цього договору, а розподіл об`єктів у межах 4-ї та 5-ї черги комплексу здійснюється стороною-1).".
У пункті 7 Додаткової угоди від 22.12.2017 сторони дійшли згоди змінити пункт 3.3 Договору про забудову, виклавши його у наступній редакції: "3.3 Після розроблення проектної документації, її погодження з відповідними установами та організаціями, проведення її експертизи, сторона-2 направляє цінним листом з описом вкладення або передає під розписку стороні-1 проектну документацію на будівництво, яку сторона-1 зобов`язана затвердити та підписати протягом десяти робочих днів з моменту отримання (та/або підписати спільний проект про її затвердження) і у цей же строк повернути її стороні-2. Проектна документація іншими сторонами не затверджується. Після затвердження та підписання стороною-1 проектної документації і повернення її стороні-2, сторона-2 направляє цінним листом з описом вкладення або передає під розписку стороні-1 документи, які необхідні для отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Сторона-1 зобов`язана протягом десяти робочих днів з моменту їх отримання підписати їх та в цей же строк повернути стороні-2. Після затвердження та підписання вищезазначених документів сторона-2 направляє стороні-1 цінним листом з описом вкладення або передає під розписку відповідну кількість примірників проекту акту розподілу площ, складеного відповідно до додатку 1 до даного договору. Сторона 1 зобов`язана їх всі підписати і повернути їх всі стороні 2 протягом десяти робочих днів з моменту їх отримання. Після цього їх всі підписує сторона-2 та повертає стороні 1 6 примірників акту розподілу площ, підписаних стороною-1 та стороною-2. З моменту підписання стороною-1 та стороною-2 акту розподілу площ кожна із сторін набуває майнові права на відповідне нерухоме майно, спорудження якого передбачено затвердженою проектною документацією, та яке вказане у акті розподілу площ, а після завершення будівництва та прийняття комплексу в експлуатацію - право власності на відповідне нерухоме майно. Сторони погодили, що для цілей цього договору акт розподілу площ підписується лише стороною 1 та стороною 2, а іншими сторонами не підписується. При цьому, при підписанні акту розподілу сторона 1 та сторона 2 суворо дотримуються додатку 1 до цього договору та принципу пропорційного розподілу згідно з типологією об`єктів (крім 4-ї та 5-ї черг комплексу).
Пунктом 17 Додаткової угоди від 22.12.2017 року сторони виклали пункт 8.1 Розділу 8 Договору в новій редакції: « 8.1 Сторони погодили, що метою цього Договору не є отримання прибутку. Метою цього Договору є спорудження об`єктів житлового будівництва та набуття сторонами побудованого майна у свою приватну власність…»
Пунктом 23 Додаткової угоди від 22.12.2017 передбачено, що сторона 1, за умови належного виконання стороною 2 своїх зобов`язань згідно з договором, підтверджує свою гарантію та гарантує, що не буде вчиняти будь-які дії, які можуть спричинити зміну замовника будівництва комплексу (його черг), передачу ділянки чи її частини для забудови іншій особі, аніж сторона 2 чи особа, на яку вкаже сторона 2, та дій, які можуть спричинити необхідність змінювати видані містобудівні умови та обмеження по ділянці.
20.06.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Навара-К" (сторона 1 за договором, відповідач 1 у справі), Товариством з обмеженою відповідальністю "Арт Парк" (сторона 2 за договором, третя особа 3 у справі), Товариством з обмеженою відповідальністю "Дар-Буд" (сторона 3 за договором), Товариством з обмеженою відповідальністю "Західний Логістичний Центр.Київ" (сторона 4 за договором), ОСОБА_3 (сторона 5 за договором), ОСОБА_2 (сторона 6 за договором), ОСОБА_1 (сторона 7 за договором), ОСОБА_4 (сторона 8 за договором), Товариством з обмеженою відповідальністю "Київський домобудівний комбінат" (сторона 9 за договором, позивач у справі), Товариством з обмеженою відповідальністю "Пуща-Резиденс" (сторона 10 за договором) та Мороз Тетяною Михайлівною (сторона 11 за договором) та Закритим акціонерним товариством "Українська будівельна компанія" (сторона 12 за договором) укладено Додаткову угоду до Договору про забудову (далі - Додаткова угода від 20.06.2019), в якій сторони дійшли згоди долучити до участі в спільному проекті в межах своїх часток Товариство з обмеженою відповідальністю "Арт Парк". Функції замовника будівництва в рамках спільного проекту передані від ТОВ "Навара-К" до ТОВ "Арт Парк".
Пунктом 2 Додаткової угоди від 20.06.2019 року передбачено, що ТОВ "Арт Парк" набуло замість ЗАТ "Українська будівельна компанія" всіх прав та обов`язків керівника спільного проекту, тобто ТОВ "Арт Парк" стало замість ЗАТ "Українська будівельна компанія" особою, яка виконує функції замовника будівництва. При цьому, ЗАТ "Українська будівельна компанія" не виконує функції замовника будівництва в рамках спільного проекту, але залишається стороною договору. У зв`язку з цим ТОВ "Арт Парк" стає стороною 2 договору, а ЗАТ "Українська будівельна компанія" стає стороною 12 договору.
Згідно пункту 3 Додаткової угоди від 20.06.2019 року всі функції замовника будівництва в рамках спільного проекту, що були передані згідно з Договором від ТОВ "Навара-К" до ЗАТ "Українська будівельна компанія" вважаються такими, що передані від ТОВ "Навара-К" до ТОВ «Арт Парк» на тих же умовах і у тому ж обсязі. Вказане не потребує внесення змін у Договір.      
На виконання умов п. 5.1.2 Договору про забудову між ТОВ "Навара-К" (відповідач 1 у справі, орендар за договором) та Київською міською радою (орендодавець за договором) 12.09.2016 року укладено Договір про поновлення договору оренди земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т.М. 22.11.2006 року за реєстровим № 4786, згідно якого поновлено на 5 років договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т.М. 22.11.2006 року за реєстровим № 4786 та викладено договір оренди в новій редакції.
Об`єктом оренди є земельна ділянка по вул. Бориспільській, 67 у Дарницькому районі м Києва, розміром 5,2557 га, цільове призначення - для будівництва ,експлуатації та обслуговування житлово - офісного комплексу з об`єктами соціального призначення, кадастровий номер 8000000000:63:502:001 (п.2.1 Договору оренди в редакції від 19.09.2016 року).
За змістом частини 1   ст. 763 Цивільного кодексу України   договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Строк договору оренди визначається за погодженням сторін (частина 4   статті 284 Господарського кодексу України).
Відповідно до ч. 1   ст. 19 Закону України «Про оренду землі»   строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.
Згідно п. 3.1 Договору оренди землі в редакції від 12.09.2016 року останній укладено на 5 років.
Договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення (п.14.1 Договору оренди в редакції від 12.09.2016 року)
Вказаний Договір підписаний представниками орендаря та орендодавця та засвідчений печатками сторін, а також посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т.М. 12.09.2016 року за реєстровим № 889.
Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 12.09.2016 року на підставі Договору про поновлення договору оренди земельної ділянки від 12.09.2016 року за ТОВ «Навара-К» було зареєстроване право оренди земельної ділянки площею 5,2557 га, кадастровий номер: 8000000000:63:502:001.
Відтак, з урахуванням дати державної реєстрації Договору 12.09.2016 року, умов п.3.1 Договору та виходячи з положень   статті 638 Цивільного кодексу України   і статей   125,   126 Земельного кодексу України   строк його дії становить по 12.09.2021 року.
Відповідно до умов п. 8.4 Договору оренди в редакції від 12.09.2016 року орендар серед іншого зобов`язаний: завершити забудову земельної ділянки в строки встановлені проектною документацією на будівництво, затвердженою в установленому порядку, але не пізніше, ніж через три роки з моменту державної реєстрації цього Договору; письмово повідомити Орендодавця про відчуження об`єктів (їх частин), що розташовані на Земельній ділянці і належать Орендарю, протягом десяти днів з моменту вчинення відповідного правочину, а також повідомити про наміри подальшого використання Земельної ділянки. У випадку, якщо Орендар має намір припинити право користування Земельною ділянкою (її частиною), цей Договір розривається за згодою сторін, або до цього Договору вносяться відповідні зміни при виникненні відповідного права на землю у нового власника об`єктів, які були відчужені.
Згідно пункту 11.3. Договору оренди в редакції від 12.09.2016 року договір оренди припиняється, зокрема, в разі: закінчення строку, на який його було укладено; набуття права власності на об`єкти нерухомості, що розташовані на орендованій іншою особою Земельній ділянці. В даному випадку в договорі про відчуження об`єктів нерухомості, що розташовані на Земельній ділянці, що є предметом цього Договору визначається суб`єкт (Орендар за цим Договором або новий власник об`єктів нерухомості), який сплачує орендну плату відповідно до розмірів встановлених цим Договором та несе відповідальність за зобов`язаннями передбаченими цим Договором для Орендаря, до моменту оформлення новим власником нерухомості відповідного права на дану Земельну ділянку.
Згідно п. 11.7 Договору оренди в редакції від 12.09.2016 року після закінчення строку, на який було укладено договір, орендар, за умови належного виконання своїх обов`язків, має переважне право перед іншими особами на поновлення договору.
Як свідчать матеріали справи, на виконання умов пункту п. 5.1.2 Договору про забудову та пункту п. 11.7 Договору оренди земельної ділянки в редакції від 12.09.2016 року, ТОВ «Навара-К» 11.06.2021 року звернулось до Київської міської ради з листом-повідомленням про намір поновити Договір оренди земельної ділянки.
Частиною другою   статті 120 Земельного кодексу України   передбачено, що якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Відповідно до частини четвертої цієї ж статті у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
Листом вих. №05716-18886 від 02.08.2021 Департамент земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомив Товариство з обмеженою відповідальністю "Навара-К", що оскільки на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:63:502:0001 розташований майновий комплекс, який перебуває у спільній частковій власності гр. ОСОБА_3 (2/100. 7/100 та 2/1000 часток), гр. ОСОБА_1 (3/100. 4/100 часток), та гр. ОСОБА_2 (4/100. 50/100 часток), в той час як за ТОВ «Навара-К» зареєстровано право колективної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна, розмір частки якої складає 298/1000, тому поновлення Товариству з обмеженою відповідальністю «Навара-К» договору оренди земельної ділянки від 04.12.2006 року № 63-6-00383 (зі змінами) без погодження його з іншими власниками нерухомого майна буде порушенням прав інших власників майна, розташованого на земельній ділянці.
Позивач посилається на те, що 30.08.2022 на офіційному сайті Київської міської ради було опубліковано проект рішення "Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю "Смерековий Гай" земельної ділянки в оренду для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-офісного комплексу з об`єктами соціального призначення на вул. Бориспільська, 67 у Дарницькому районі міста Києва". Даний проект рішення передбачає передання Товариству з обмеженою відповідальністю "Смерековий Гай", за умови виконання пункту 2 цього рішення, в оренду на 5 років земельної ділянки площею 5,2557 га (кадастровий номер 8000000000:63:502:0001) для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-офісного комплексу з об`єктами соціального призначення (код виду цільового призначення - 02.10 для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури) на вул. Бориспільській, 67 у Дарницькому районі міста Києва із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно. У проекті рішення вказано, що право власності на нерухоме майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 17.11.2021 (номери запису про право власності 45121698, 45122797, 45125428, 45125794), від 08.12.2021 (номери запису про право власності 45536730, 45536856), від 12.01.2022 (номер запису про право власності 46136596) (категорія земель - землі житлової та громадської забудови).
Згідно пункту 2 проекту вказаного рішення ТОВ «Смерековий гай» зобов`язано виконувати, зокрема, обов`язки землекористувача відповідно до вимог   статті 96 Земельного кодексу України, у місячний строк надати до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) документи, визначені законодавством України, необхідні для укладення договору оренди земельної ділянки.
В подальшому Київською міською радою відповідно до статей   9,   83,   93,   116,   122,   123,   124 Земельного кодексу України, статей   1212,   1214 Цивільного кодексу України,   Закону України «Про оренду землі», пункту 34 частини першої   статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», враховуючи те, що земельна ділянка зареєстрована в Державному земельному кадастрі, право комунальної власності територіальної громади міста Києва на яку зареєстровано в установленому порядку (номер запису про право власності від 21 вересня 2016 року № 16334096), та розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «СМЕРЕКОВИЙ ГАЙ» від 09 серпня 2022 року № 50385-006947876-031-03 прийнято рішення № 6411/6452 від 18.05.2023 року «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «СМЕРЕКОВИЙ ГАЙ» земельної ділянки в оренду для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-офісного комплексу з об`єктами соціального призначення на вул. Бориспільській, 67 у Дарницькому районі міста Києва», копія якого наявна в матеріалах справи.
Право власності на нерухоме майно за адресою м. Київ, вул. Бориспільська, 67, за ТОВ «Смерековий гай» зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 17 листопада 2021 року (номери запису про право власності: 45121698, 45122797, 45125428, 45125794), від 08 грудня 2021 року (номери запису про право власності: 45536730, 45536856), від 12 січня 2022 року (номер запису про право власності 46136596), що підтверджується відповідною інформацією з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
Зокрема, як зазначено позивачем та вбачається з матеріалів справи, 12.01.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Навара-К» (відповідач 1 у справі, продавець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Смерековий гай» (покупець за договором, відповідач 2 у справі) укладено Договір купівлі - продажу частки нерухомого майна (далі - Договір купівлі - продажу), згідно п. 2.1 якого продавець продає (передає у власність), а покупець купує (приймає у власність) 298/1000 частки майнового комплексу - (далі - нерухоме майно) нежитлові будівлі (літ. Л, Ж, И, З,К, А,Б, М, Е, Д, Н) загальною площею 7622,50 кв.м, які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 67, що розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:63:502:0001.
Розділами 2 - 8 Договору купівлі - продажу сторони погодили його предмет, ціну договору, заяви та гарантії, права та обов`язки сторін, відповідальність сторін, виникнення права власності, інші умови договору тощо.
Згідно п. 8.3 Договору купівлі - продажу останній набирає чинності із моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення.
Як встановлено судом, Договір купівлі - продажу підписаний представниками покупця та продавця, а також посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пелех З.Б. та зареєстрований в реєстрі за № 39.
Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором купівлі-продажу, який підпадає під правове регулювання норм § 1   глави 54 Цивільного кодексу України.
Згідно   ст. 655 Цивільного кодексу України   за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно зі   статтею 656 ЦК України   предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.
Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.
Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно п.п. 2.2, 2.3 Договору купівлі - продажу продавець - ТОВ «Навара-К» є власником 298/1000 частки майнового комплексу. Нерухоме майно належить продавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності серії САА № 102234 від 18.03.2004 року, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 18.03.2004 року на підставі Наказу Головного управління комунальної власності міста Києва від 17.03.2004 року № 275-В та зареєстрованого Київським МБТІ, про що зроблено запис в реєстрову книгу № 18з-91 за реєстровим № 680-з від 20.04.2004 року.
Відповідно до частини 1   статті 632 Цивільного кодексу України   ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.
Згідно із частиною 1   статті 692 Цивільного кодексу України   покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
За умовами п. 3.1 Договору купівлі - продажу за домовленістю сторін продаж зазначеного у цьому договорі нерухомого майна вчиняється за 1 472 463,00 грн.
За приписами частини 1   статті 664 Цивільного кодексу України   обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Відповідно до п. 7.1 Договору купівлі - продажу згідно вимог статті   182   та статті   334 ЦК України   право власності на нерухоме майно виникає у покупця з моменту державно реєстрації такого права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Обов`язок продавця передати нерухоме майно покупцю вважається виконаним у момент підписання Акту приймання - передачі нерухомого майна (п.п.5.1.5 п. 5 Договору купівлі - продажу).
З моменту підписання Акту приймання - передачі нерухомого майна покупець зобов`язується самостійно нести всі поточні витрати з утримання, охорони та експлуатації нерухомого майна (п.7.2 Договору купівлі - продажу).
Як встановлено судом за матеріалами справи, між покупцем та продавцем (відповідачі у справі) підписано Акт приймання - передачі нерухомого майна від 12.01.2022 року, копія якого наявна в матеріалах справи, згідно якого продавець передав, а покупець прийняв частку майнового комплексу (літ. Л, Ж, И, З,К, А,Б, М, Е, Д, Н) загальною площею 7622,50 кв.м, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 67.
З огляду на викладене, у відповідності до укладеного між сторонами Договору купівлі - продажу ТОВ «Навара-К» як продавцем виконані прийняті на себе зобов`язання з передачі нерухомого майна покупцю - Товариству з обмеженою відповідальністю «Смерековий гай», а відповідачем 2, у свою чергу, прийнято нерухоме майно без будь - яких зауважень.
Факт передачі нерухомого майна відповідачем 1 та подальшої його реєстрації за відповідачем 2 належним чином підтверджено матеріалами справи та сторонами не заперечується.
Позивач зазначає, що оспорюваний Договір купівлі - продажу було укладено із значною різницею в ціні щодо ринкової вартості майна, що підтверджується відповідними довідками Фонду Державного майна України про оціночну вартість об`єкта нерухомості з огляду на те, що право власності на нежитлову будівлю казарми (Літ.Ж) заг. пл. 534,6 кв.м., Штабу (Літ.З) заг. пл. 709,3 кв.м., їдальні (Літ. К) заг. пл. 1070,5 кв.м., КПП2 (Літ. М) 11,6 кв.м. перейшло до TOB «СМЕРЕКОВИЙ ГАЙ» (відповідач 2 у справі) відповідно до оспорюваного Договору купівлі - продажу частки нерухомого майна за вартістю 1 472 463,00 грн., в той час як дійсна вартість відповідно до довідки Фонду Державного майна України про оціночну вартість об`єкта нерухомості реєстраційний № 201-20230619-0006115465, виданої на нежитлову будівлю казарми (Літ.Ж) заг. пл. 534,6 кв.м, складає 44 071 791,07 грн., дійсна вартість відповідно до довідки Фонду Державного майна України реєстраційний № 201-20230619-0006115465 про оціночну вартість об`єкта нерухомості, виданої на нежитлову будівлю Штабу (Літ.З) заг. пл. 709,3 кв.м., складає 65 518 340,26 грн., відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості реєстраційний № 201-20230619-0006115465, виданої Фондом Державного майна України на нежитлову будівлю, дійсна вартість їдальні (Літ. К) заг. пл. 1070,5 кв.м. складає 43 813 053,45грн., а дійсна вартість нежитлової будівлі КПП2 (Літ. М) 11,6 кв.м. відповідно до довідки Фонду Державного майна України про оціночну вартість об`єкта нерухомості реєстраційний № 201-20230619-0006115465 на складає 361 416,31 грн.
Позивач посилається на наявність рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2023 року у справі № 910/10090/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський домобудівний комбінат" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Навара-К" та Київської міської ради про зобов`язання відповідача виконувати умови договору №12-05/15 про забудову земельної ділянки по АДРЕСА_2 від 12.05.2015 року, а саме: не вчиняти будь-які дії, які можуть спричинити зміну замовника будівництва комплексу (тобто сукупності багатоквартирних житлових будинків за адресою м. Київ, вул. Бориспільська, 67) (його черг), передачу ділянки (тобто земельної ділянки площею 5,2557 га з кадастровим номером 8000000000:63:502:0001) чи її частини для забудови іншій особі, аніж Товариство з обмеженою відповідальністю "Арт Парк", та дії, які можуть спричинити необхідність змінювати видані містобудівні умови та обмеження по ділянці (тобто земельної ділянки площею 5,2557 га з кадастровим номером 8000000000:63:502:0001); зобов`язання відповідача вчинити дії щодо набуття у власність об`єктів нерухомого майна, що належали Товариству з обмеженою відповідальністю "Навара-К" станом на 20.06.2019 року.      
Вказаним рішенням від 02.02.2023 року, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2023, в задоволенні позову ТОВ "Київський домобудівний комбінат" відмовлено.
Судом у справі № 910/10090/22 в межах предмета та підстав позову було досліджено правовідносини, пов`язані з Договором про забудову та встановлено, що у вересні 2016 року було поновлено договір оренди земельної ділянки на 5 років, керівник проекту (Сторона 2 -ТОВ "Київський домобудівний комбінат") був забезпечений будівельним майданчиком на вказаній земельній ділянці, у 2017 році була розроблена та затверджена проектна документація в рамках Договору №12-05/15 та на початку 2018 року було розпочато будівництво двосекційного багатоквартирного будинку в рамках реалізації Договору про забудову.
Також судом у справі № 910/10090/22 встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Навара-К" з моменту втрати права власності на нерухоме майно та прав на землю припинило свої зобов`язання за Договором про забудову в частині предмета договору, а відтак не може бути примушене до виконання умов вказаного правочину. При цьому у справі № 910/10090/22 суд не вбачав правових підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський домобудівний комбінат", незважаючи на те, що в межах даної справи було встановлено обставини порушення Товариством з обмеженою відповідальністю "Навара-К" прав та інтересів позивача за вищезазначеним Договором про забудову.
Як наголошує позивач, в межах справи № 910/10090/22 суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку, що сукупність наведених у Договорі про забудову зобов`язань та гарантій відповідача, які Товариство з обмеженою відповідальністю "Навара-К" добровільно взяло на себе шляхом укладання Договору про забудову із додатковими угодами, призводить до обмеження відповідача вільно розпоряджатися належним йому нерухомим майном. Отже, відчуження нерухомого майна та втрата прав на землю призводить до неможливості виконання Договору про забудову, а відтак це призводить до порушення прав та інтересів позивача, адже унеможливлює виконання Договору про забудову земельної ділянки.
Позивач ТОВ «Київський домобудівний комбінат» в позові зазначає, що розумно розраховував на добросовісну поведінку відповідача 1, яка мала полягати у виконанні останнім умов з безумовного погодження повного використання у процесі будівництва (в тому числі шляхом знесення) частини майнового комплексу, належного на праві приватної власності, передбачених Договором про забудову, здійснення дій щодо продовження договору оренди земельної ділянки, а також утримання від здійснення дій щодо уникнення виконання взятих на себе за Договором про забудову обов`язків, від відчуження належних об`єктів нерухомості, та не вчинення інших дій, що унеможливлюють виконання Договору про забудову.
Посилаючись на вищенаведене, а також зазначаючи, що саме відчуження ТОВ «Навара-К» (відповідачем 1) належного йому нерухомого майна на користь ТОВ «Смерековий Гай» (відповідача 2) та втрата права на землю призводить до порушення прав та законних інтересів позивача, оскільки фактично є односторонньою відмовою відповідача 1 від виконання умов Договору про забудову, унеможливлює виконання останнього та робить недосяжною мету правочину, закріплену в п.1.1, тобто унеможливлює в майбутньому (після завершення будівництва) набуття Товариством з обмеженою відповідальністю «Київський домобудівний комбінат» у власність квартири, загальною площею 465,5 кв.м, що розташована у житловому двосекційному багатоквартирному будинку за адресою м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 67 (друга черга будівництва), що, за твердженнями позивача, свідчить про укладення оспорюваного Договору купівлі - продажу на шкоду інтересам позивача та з урахуванням положень ч.1 ст.203   та ст.215 ЦК України   вказане є безумовною підставою для визнання договору недійсним в судовому порядку як фраудаторного.
Позивач наголошує на кваліфікації укладеного між відповідачами Договору купівлі - продажу як фраудаторного, посилаючись на те, що відповідач 1 здійснив відчуження нерухомого майна за наявності значних зобов`язань за Договором про забудову, за умови усвідомлення ТОВ «Навара-К» наявності даних обов`язків та ухилення від їх виконання, що, зокрема, встановлено судовим рішенням у справі № 91010090/22, нерухоме майно відчужено відповідачем 1 за оплатним договором на підставі заниженої не ринкової ціни за правочином, а також після відчуження майна у відповідача 1 відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. 
Позивач також зазначає, що на момент вчинення оспорюваного Договору купівлі - продажу орендарем виготовлено Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), в якій згідно кадастрового плану земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:63:502:0001 станом на 2021 рік зображено об`єкти нерухомості, що вже частково зведені за Договором про забудову на місці попередніх двох об`єктів нерухомості, що підтверджує виконання позивачем зобов`язань за Договором про забудову та додатково свідчить про укладення фраудаторного правочину між відповідачем 1 та відповідачем 2.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного позивачем в апеляційній скарзі
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5   ст. 269 ГПК України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
У відповідності до   ст. 129 Конституції України   та ч. 1   ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі «Трофимчук проти України» no.4241/03 від 28.10.2010).
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що рішення суду, яке переглядається, підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.
За приписами   статті 16 Цивільного кодексу України   кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.
У відповідності до статті   124, пунктів 2,   3,   4   частини 2 статті   129 Конституції України, статей   2,   7,   13 Господарського процесуального кодексу України   основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1   статті 15 Цивільного кодексу України   передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
У відповідності до норми 16   ЦК України   способами захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, є визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно з ч. 2   ст. 20 ГК України, чинній на дату прийняття оскаржуваного рішення,    кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом, зокрема, визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; іншими способами, передбаченими законом.
Згідно правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 року у справі №761/26815/17, недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
При виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд, відповідно до частини 4   статті 236 Господарського процесуального кодексу України, враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду.
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя   статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, що сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав, тобто особа має обґрунтувати юридичну зацікавленість щодо наявності/відсутності цивільних прав (постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 року у справі № 904/2979/20).
Так, загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями   215,   216 ЦК України, статтями   207,   208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої   статті 203 ЦК України   і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1   ст. 203 Цивільного кодексу України).
Згідно частини 1   статті 215 Цивільного кодексу України   підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою   статті 203 цього Кодексу.
Приписами   статті 203 Цивільного кодексу України   передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
Отже, чинним законодавством визначено, що договір (його частина) може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3   статті 215 Цивільного кодексу України).
Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.
При цьому, приписами   статті 203 Цивільного кодексу України   передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У відповідності до   ст. 202 Цивільного кодексу України   правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до   ст. 626 ЦК України   договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У відповідності до   ст. 204 Цивільного кодексу України   правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Тобто, в силу припису   ст. 204 Цивільного кодексу України   правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).
Виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору, зобов`язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.
Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину (з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених в постановах від 24.04.2020 у справі № 522/25151/14-ц, від 07.10.2020 у справі №626/1063/17, від 25.11.2020 у справі № 162/471/17, від 15.05.2020 у справі №904/3938/18, від 09.07.2020 у справі № 910/9641/19).
Відповідно, під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог   Господарського процесуального кодексу України.
Таким чином, відповідно до статей   215   та   216 Цивільного кодексу України   суди розглядають справи за позовами, зокрема, про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.
Одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності. Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №916/2620/20, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 18.11.2019 у справі №902/761/18 та від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.
Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"   встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") наголошено, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". …Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.12.2020 у справі №904/1103/20 та від 25.06.2020 у справі №924/266/18.
Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до   статті 79 Господарського процесуального кодексу України   наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 року зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Обов`язковою складовою судового захисту є доведення позивачем обставин порушення його прав та законних інтересів, а також відновлення внаслідок застосування обраного ним способу захисту. Тобто, у даному випадку позивачем повинно бути доведено суду порушення умовами укладеного між відповідачами Договору купівлі - продажу його прав та законних інтересів, а також їх відновлення у разі задоволення позову про визнання останнього недійсним (ефективний спосіб захисту).
Згідно постанови Верховного Суду від 16.10.2020 року у справі № 910/12787/17 реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є позивач, останній зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
В контексті наведеного та з урахуванням обґрунтування позовних вимог, позивач як особа, яка не є стороною оспорюваного Договору купівлі - продажу та яка зазначає про неможливість виконання Договору про забудову і досягнення його мети внаслідок укладення відповідачами Договору купівлі - продажу має довести, зокрема, можливість подальшого виконання умов Договору про забудову та проведення будівельних робіт на земельній ділянці, право оренди якої у ТОВ «Навара-К»   відсутнє на даний час, позаяк   Договір оренди землі припинив дію 12.09.2021 року у зв`язку з закінченням строку дії.
Апелянт наполягає на тому що оспорюваний Договір №39 від 12.01.2022 укладений всупереч вимогам чинного законодавства України та порушує його охоронювані права та законні інтереси.
Колегія суддів зазначає, як порушення розуміється такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта.
Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
Положення ч.2 ст.16 ЦК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимого цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).
У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його недійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Отже оспорювати правочин у суді може одна із сторін або інша заінтересована особа. Такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.
Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочину, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.
Отже, у цій справі позов про визнання недійсним Договору №39 подала особа, яка не була стороною цього договору, - заінтересована особа.
ТОВ «КДК», вважаючи порушеними свої права та законні інтереси, звернулось з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу №39, стороною якого не є; акцентує, що саме відчуження Відповідачем-1 належного йому нерухомого майна на користь ТОВ «Смерековий Гай» та втрата права на землю призводить до порушення прав та законних інтересів Позивача, адже унеможливлює виконання Договору СД, тобто унеможливлює в майбутньому (після завершення будівництва) набуття у власність квартири, що розташована у житловому двосекційному багатоквартирному будинку за адресою м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 67 (друга черга будівництва).
Апелянт вважає, що укладення оскаржуваного договору №39 від 12.01.2022 відбулось на шкоду інтересам позивача -ТОВ «КДК» та з урахуванням положень ч.1 ст. 201 та ст.215 ЦК України є підстави для визнання оспорюваного договору недійсним в судовому порядку як фраудаторного.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20 зазначено, що у   ЦК України   немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої   статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.
Встановлення взаємопогоджених дій декількох осіб, які мають єдину мету, спрямовану на набуття, зміну або припинення певних цивільних прав чи виконання певних обов`язків, є ознаками вчинення єдиного правочину такими особами. Поведінка сторін має засвідчувати єдність їх волі до настання відповідних правових наслідків.
При цьому, порушення загальних засад цивільного законодавства (засад справедливості, добросовісності та розумності), визначених імперативно п. 6 ч. 1   ст. 3 ЦК України, які мають наслідком вихід учасниками правочину за межі здійснення цивільних прав, наданих договором чи актами цивільного законодавства, з наміром завдати шкоди іншій особі (ч.3   ст. 13 ЦК України) може бути самостійною підставою недійсності правочину.
Згідно правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2024 року у справі № 916/379/23, використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди іншим учасникам цивільних правовідносин, задля приховування дійсного наміру сторін при вчиненні правочину є очевидним використанням приватноправового інструментарію всупереч його призначенню та за своєю суттю є «вживанням права на зло». За таких умов недійсність договору як приватноправова категорія є інструментом, який покликаний не допускати, або припиняти порушення цивільних прав та інтересів, або ж їх відновлювати.
Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.
Фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження на підставі пункту 6 частини першої   статті 3 ЦК України   як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин третьої, шостої   статті 13 ЦК України   з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину, лише на підставі   статті 234 ЦК України   (постанова Верховного Суду від 24.11.2021 року у справі № 905/2030/19 (905/2445/19).
В свою чергу, відповідно до статті 1 Першого протоколу до   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 41 Конституції України   визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Правом власності є право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 статті   316, ч. 1 ст.      317 ЦК).
Частиною 1   статті 319 ЦК України   передбачено право власника володіти, користуватись, розпоряджатись своїм майном на власний розсуд.
Положеннями статей   328,   329 ЦК   визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з ч.ч. 1, 2   ст. 321 ЦК України   право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1   статті 628 ЦК України).
Відповідно до   статті 6 цього Кодексу   сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього   Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1   статті 627 ЦК України).
Таким чином, правочин є вольовою дією особи, що спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Як свідчать матеріали справи, Договір купівлі-продажу частки нерухомого майна №39 від 12.01.2022 року був належним чином укладений між ТОВ «Навара-К» та ТОВ «Смерековий Гай» вже після того, як припинив дію Договір оренди земельної ділянки в редакції від 12.09.2016 року та були відчужені об`єкти нерухомості (частка 70,2 %) іншими співвласниками майнового комплексу, а саме: 17.11.2021 року сторонами 5 і 6 ( ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ) Договору про забудову були відчужені належні їм об`єкти нерухомості, які є частками майнового комплексу, розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:63:502:0001 (загальна частка у комплексі - 63,2 %), 08.12.2021 року стороною 7 Договору про забудову ( ОСОБА_1 ) відчужено належні їй частки у майновому комплексі (загальна частка у комплексі складає 7%), а 12.01.2022 року - стороною 2 Договору про забудову (ТОВ «Навара-К») відчужені частки майнового комплексу (загальна частка у комплексі складає 29,8 %) на підставі оспорюваного Договору купівлі-продажу частки нерухомого майна від 12.01.2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пелех Зоряною Богданівною та зареєстрованого в реєстрі за № 39.
Як вбачається з матеріалів справи, більша частина площі майнового комплексу була відчужена Товариству з обмеженою відповідальністю "Смерековий Гай" фізичними особами після припинення Договору оренди земельної ділянки 12.09.2021 року.
Відтак, з урахуванням вищевказаного ТОВ «Навара-К» відчужено належне йому нерухоме майно в той час, коли рештою співвласників майнового комплексу як учасниками Договору про забудову було фактично відчужено належне їм нерухоме майно, ТОВ «Навара-К» згідно додаткової угоди від 20.06.2019 року всі функції замовника будівництва передані ТОВ «Арт Парк» та подальше виконання Договору про забудову в первісному складі учасників було неможливим, тобто продаж відповідачем 1 своєї частки вже не мав виключного вирішального впливу на подальшу реалізацію Договору про забудову.
Враховуючи численні висновки Верховного Суду, позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст.228 ЦК України, за наявності наступних критеріїв: 1) особа відчужила майно після пред`явлення до неї позову про стягнення боргу; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь пов`язаної особи; 4) особа відчужила належне їй майно, з метою уникнення звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу.
Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України, позивач має довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.
Позивачем під час розгляду справи на надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що Договір купівлі-продажу №39 відповідає вказаним вище критеріям, у зв`язку з чим оспорюваний договір вірно місцевим господарським судом не кваліфікований як фраудаторний (фіктивний).
Колегія суддів зауважує, що позивач, який не є стороною оспорюваного Договору не довів, що в разі визнання Договору купівлі-продажу №39 недійсним, буде відновлено його права та законні інтересе, а саме: стане можливим подальше виконання Договору №12-05/15, та буде відновлена можливість набути у власність нерухоме майно у житловому двосекційному багатоквартирному будинку за адресою м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 67.
При цьому судом приймаються до уваги доводи відповідача-1 про те, що в матеріалах справи відсутні докази прийняття в експлуатацію, державну реєстрацію будь-якого будинку, з передбачених проектною документацією в рамках договору №12-05/15, як відсутні і докази державної реєстрації об`єкта незавершеного будівництва.
Під час розгляду справи, судом враховано висновки Господарського суду міста Києва у справі № 910/10090/22, рішення в якій набрало законної сили, згідно яких ТОВ «Навара - К» з моменту втрати права власності на нерухоме майно та прав на землю припинило свої зобов`язання за Договором про забудову, а відтак не може бути примушене в судовому порядку до здійснення дій щодо зобов`язання виконувати умови Договору про забудову та відсутні підстави для зобов`язання відповідача 1 вчинити дії щодо набуття у власність об`єктів нерухомого майна, що належали відповідачу станом на 20.06.2019 року, позаяк спонукання однієї сторони набути право власності, яке належить іншій стороні, не є можливим на підставі правочину, оскільки залежить від волі іншої сторони.
У заявленому в даній справі позові, позивачем не зазначено, яким чином задоволення позовних вимог у даній справі призведе до поновлення Договору оренди землі та подальшого виконання умов Договору про забудову.
Твердження позивача про доведеність обставин неможливості виконання Договору про забудову за наслідками укладення відповідачем 1 Договору купівлі - продажу, зокрема, з  посиланням на рішення суду у справі № 910/10090/22, позаяк, як зазначено судом в тексті рішення від 02.02.2023 року, «поза межами вирішення та дослідження у даному спорі залишилися питання виконання позивачем (ТОВ «Київський домобудівний комбінат») своїх зобов`язань за Договором про забудову, з якими Товариство з обмеженою відповідальністю "Навара-К" у п. 23 Додаткової угоди від 22.12.2017 підтверджує свою гарантію та гарантує, що не буде вчиняти будь-які дії, які можуть спричинити зміну замовника будівництва комплексу, а також питання строку дії договору оренди земельної ділянки, оскільки від відповіді на них не залежало вирішення спору та ухвалене за його наслідком рішення, з огляду на встановлення судом обставин відсутності правових підстав для задоволення заявлених Товариством з обмеженою відповідальністю "Київський домобудівний комбінат" позовних вимог», обґрунтовано судом відхилені як безпідставні з огляду на наступне.
Договір №12-05/15 (з урахуванням усіх додаткових угод) не містить прямої заборони Відповідачу-2 відчужувати належне йому нерухоме майно.
Гарантії Сторони-1 у рамках Договору СД - «не вчиняти дії, які можуть спричинити зміну замовника будівництва Комплексу, передачу Ділянки чи її частини для забудови іншій особі, аніж Сторона-2, та дії, які можуть спричинити необхідність змінювати видані містобудівні умови та погодження по Ділянці», виникають у ТОВ «Навара-К» виключно за умови належного виконання умов вказаного Договору Стороною-2.
Таким чином, без дослідження обставин виконання Стороною-2 своїх зобов`язань за Договором СД, неможливо стверджувати, що ТОВ «Навара-К» порушило свої зобов`язання, передбачені п. 23 Додаткової угоди від 22.12.2017.
У справі № 910/10090/22 судом не надавалась правова оцінка тому факту, що ТОВ «Навара-К» відчужило належне йому майно, після того, як виконання Договору №12- 05/15 вже було не можливим.
Отже, при вирішенні спору у справі №910/10090/22, суд лише обмежився посиланням на те, що факт продажу ТОВ «Навара-К» належного йому нерухомого майна та факт втрати права на земельну ділянку встановлений, тому, це є порушенням умов Договору № 12-05/15 та порушення прав та інтересів ТОВ «КДК», що призвело до неможливості виконувати Сторонами умов вказаного Договору, при цьому суд залишив поза увагою вказані вище обставини.
Згідно ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У той же час, згідно ч.7 ст.75 ГПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.
Преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.
Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення.
Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
У постанові від 01.09.2020 у справі №907/29/19 Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо.
Отже, суд на підставі встановлених фактичних обставин у справі № 910/10090/22 дійшов саме правового висновку щодо юридичних наслідків закінчення строку оренди земельної ділянки та продажу ТОВ «Навара-К» належного йому нерухомого майна, тому відповідно до приписів ч.7 ст.75 ГПК України така правова оцінка не є обов`язковою для суду у даній справі.
При цьому суд у вказаній справі залишив поза увагою такі юридичні факти (обставини),  що ТОВ «Навара-К» відчужило належне йому нерухоме майно вже після того, як подальше виконання Договору про забудову ділянки було неможливим.
З огляду на викладене, на переконання колегії суддів,  правова оцінка суду у справі №910/10090/22 про те, що «відчуження відповідачем (ТОВ «Навара-К») належного йому майна та втрата прав на землю призводить до порушення прав та інтересів позивача, адже унеможливлює виконання Договору про забудову земельної ділянки», не є обов`язковою для суду у справі, що розглядається.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.
Доводи апелянта про ухвалення господарським судом рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням  обставин, що мають значення для справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про обґрунтованість викладених в оскаржуваному рішенні висновків суду.
При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не беруться до уваги, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.
Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції про відмову в позові, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б дійти висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1   ст. 74 ГПК України   кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ч. 1   ст. 77 ГПК України   обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.                                                            
Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).
Статтею 276 ГПК України   встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, доводи позивача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про відмову в позові.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі     ст.129 ГПК України     покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський домобудівний комбінат" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2024 у справі №910/12308/23 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2024 у справі №910/12308/23 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Київський домобудівний комбінат".
4. Матеріали справи №910/12308/23 повернути до Господарського      суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови підписано 19.12.2025. 

Головуючий суддя                                                            І.М. Скрипка 

Судді                                                                                А.О. Мальченко

                                                                                А.І. Тищенко