ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/825/26 Справа № 183/10501/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Майна Г. Є. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
суддів: Свистунової О.В., Пищиди М.М.,
за участю секретаря – Триполець В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за позовом  ОСОБА_1 до Фермерського господарства Сохань Миколи Серафимовича про визнання недійсним договору оренди земельної частки (паю) та відшкодування збитків
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

13 вересня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача ФГ Сохань М.С. В обґрунтування позову посилався на те, що він є власником земельної ділянки загальною площею 3,3272 га, у тому числі угіддя рілля - 3,3272 га з кадастровим номером 1223286500:02:019:0028, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, Самарівський район, Спаська сільська рада, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 10 грудня 2021 року приватним нотаріусом Роменського районного нотаріального округу Сумської області Бондаренко О. В., зареєстрованим в реєстрі за № 1542. Земельна ділянка належала спадкодавцю ОСОБА_2 на підставі Державного акту IV-ДП № 043565, виданого 29 липня 2002 року на підставі розпорядження Новомосковської райдержадміністрації № 208 від 21 березня 2002 року. Вказана земельна ділянка перебуває у володінні та користуванні ФГ ОСОБА_3 на підставі договору оренди земельної частки (паю), укладеного 22 травня 2000 року, зареєстрованого у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) за № 1541 29 листопада 2000 року. Позивач зазначає, що у додатку до договору оренди земельної частки (паю) не вказано форми орендної плати, щорічний розмір платежів на кожен рік оренди та період виплати; протягом всього строку оренди відповідач не здійснював внесення орендної плати. Позивачем повідомлено відповідача про перехід права власності шляхом направлення цінних листів з описом вкладення - 26 квітня 2023 року (отримано відповідачем 12 травня 2023 року) та 03 серпня 2023 року (отримано відповідачем 08 серпня 2023 року). Ураховуючи, що у договорі оренди земельної частки (паю) не вказано конкретний розмір орендної плати, тобто, в договорі відсутня одна з його істотних умов, а Орендар не здійснював нарахування та виплату орендної плати за весь період оренди, позивач, посилаючись на положення ЦК України (2003 року), ЗК України (2001 року), ЗУ «Про оренду землі» (в редакції після 05 листопада 2003 року), ПК України (2010 року) просить суд: визнати недійсним договір оренди земельної частки (паю), укладений 22 травня 2000 року між ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , та ФГ Сохань М.С., зареєстрований у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) за № 1541 29 листопада 2000 року; стягнути з ФГ Сохань М.С. на користь ОСОБА_1 збитки у вигляді у неодержаного доходу від здачі земельної ділянки в оренду за період з 2000 року по 2022 рік у розмірі 167 045,90 гривень та вирішити питання про судові витрати (а.с.1-9).

Рішенням Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ФГ Сохань М.С. про визнання недійсним договору оренди земельної частки (паю) та відшкодування збитків – відмовлено (а.с.203-206).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду, ухвалене з порушенням судом першої інстанції норм матеріального права, неповністю досліджено обставини справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити свій позов у повному обсязі (а.с. 209-213).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 травня 2000 року між орендодавцем ОСОБА_2 та орендарем ФГ Сохань М.С. укладено Типовий договір оренди земельної частки (паю), наданий суду у засвідченій представником позивача копії (а.с. 22).
Згідно з розділом 1 Договору «Предмет договору» «Орендодавець передає, а Орендар приймає в оренду земельну частку (пай) розміром 3,5 умовних кадастрових гектара, вартістю __________ гривень... У цій частині договору в графі «вказати кадастрову та інші характеристики земельної ділянки» рукописно дописано «ІV-ДП № 043565 3,3272 га».
Відповідно до п. 2.2 «Орендна плата» цього Договору за користування вказаною в Договорі земельною часткою паєм Орендар сплачує Орендодавцю щороку орендну плату (в розрахунку на одну земельну частку) у розмірі 1 т фуражного зерна або іншої с/г продукції на суму виробленої вартості цієї землі.
Розмір орендної плати визначається за домовленістю між Сторонами, але не може бути меншим від розміру, встановленого чинним законодавством.
Форми орендної плати за оренду однієї земельної частки (паю) на 1 рік, які встановлюються за домовленістю Сторін, наведені в додатку 1 до Договору.
Орендар сплачує орендну плату протягом терміну дії Договору не пізніш як у термін від 15.08. до 15.12. кожного року.
Розмір платежів за окремими формами оплати щороку погоджується між Сторонами шляхом унесення змін або доповнень до цього Договору (додаток 1).
Орендна плата, враховуючи невиплачену, підлягає індексації на дату її виплати відповідно до рівня інфляції національної валюти України.
Орендар, за погодженням з Орендодавцем, може перенести термін виплати орендної плати.
Земельний податок за орендовану земельну частку (пай) сплачується Орендарем у встановлений законодавством термін.
Згідно з пунктом 2.3 розділу 2 Договору, останній складено Сторонами терміном на 25 років.
Початок дії Договору 04.04.2000, закінчення 04.04.2025.
Договір може бути припинений у будь-який час за взаємної згоди Сторін.
Сторони не мають права відмовитись від виконання умов цього Договору в односторонньому порядку.
За Орендодавцем зберігаються всі права розпорядження земельною часткою (паєм).
У разі переходу права власності до інших осіб Договір оренди зберігає чинність для нового власника.
Відповідно до розділу 3 Договору оренди Сторони зобов`язуються: Орендар своєчасно сплачувати орендну плату, визначену у Договорі.
Сторони несуть відповідальність за невиконання умов цього Договору.
Договір підписаний сторонами 22 травня 2000 року та зареєстрований у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) Спаської ради за № 1541 29 листопада 2000 року (а.с. 22).
Укладений між сторонами договору додаток до нього у матеріалах справи відсутній.
Земельна ділянка належала ОСОБА_2 на підставі Державного акту IV-ДП № 043565, виданого 29 липня 2002 року на підставі розпорядження Новомосковської райдержадміністрації № 208 від 21 березня 2002 року (а.с.162-164).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Позивач ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку загальною площею 3,3272 га, у тому числі угіддя рілля - 3,3272 га з кадастровим номером 1223286500:02:019:0028, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, Спаська сільська рада, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 10 грудня 2021 року приватним нотаріусом Роменського районного нотаріального округу Сумської області Бондаренко О.В., спадкова справа № 43/2021, зареєстрованого в реєстрі № 1542 (а.с. 23).
ОСОБА_1 вважає указаний договір недійсним, посилаючись на те, що у договорі відсутня одна з його істотних умов, а саме не вказано конкретний розмір орендноъ плати, що, на його думку, є підставою для визнання Договору недійсним в силу ст. 202, 215, 216 ЦК України 2003 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір оренди землі укладено з дотриманням вимог ст. 14 Закону № 161-XIV, у ньому містяться всі істотні умови, наявність яких передбачалася законодавством на момент його вчинення та державної реєстрації, а відтак відсутні підстави для визнання цього договору недійсним. 

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Так, предметом позовних вимог у даному випадку є визнання недійсним договору оренди земельної частки (паю) укладеного 22 травня 2000 року.
Договір оренди земельної ділянки є правочином, тому на нього поширюються вимоги цивільного законодавства щодо форми, порядку укладання, а також підстав та порядку визнання недійсним.
Вимоги щодо змісту та форми правочинів визначаються законодавством, чинним на момент їх укладання. Це саме положення стосується також підстав визнання правочинів недійсними. При розгляді справи про визнання правочину недійсним він оцінюється на предмет відповідності до вимог законодавства, чинного під час його укладення. 
Отже, ураховуючи, що спірний договір вчинено 22 травня 2000 року, його державна реєстрація відбулася 29 листопада 2000 року, правовідносини сторін щодо недійсності цього правочину регулюються ЦК УРСР 1963 року та Законом України № 161-XIV від 06 жовтня 1998 року «Про оренду землі», в редакції Закону 17 лютого 2000 року (далі – Закон № 161-XIV), а також Указом Президента України від 03 грудня 1999 року № 1529/99 «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» та Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 5 від 17 січня 2000 року, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.
Згідно зі ст. 153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 14 Закону № 161-XIV істотними умовами договору оренди земельної ділянки є: 1) об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); 2) термін договору оренди; 3) орендна плата (розмір, індексація, форми платежу, терміни та порядок внесення і перегляду); 4) цільове призначення, умови використання і збереження якості землі; 5) умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; 6) існуючі обмеження і обтяження щодо використання земельної ділянки; 7) сторона (орендодавець чи орендар), яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; 8) відповідальність сторін. Відсутність у договорі оренди однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, порушення вимог статей 4, 5, 6, 7, 9, 13, 15 цього Закону є підставою для відмови у державній реєстрації договору оренди згідно зі статтею 18 цього Закону, а також для визнання договору недійсним відповідно до законів України.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону № 161-XIV договір оренди земельної ділянки набирає чинності після досягнення домовленості з усіх істотних умов, підписання його сторонами і державної реєстрації.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 19 Закону № 161-XIV орендна плата за земельну ділянку - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати встановлюються за угодою сторін у договорі оренди.
За положеннями ст. 20 Закону № 161-XIV орендна плата може встановлюватися у таких формах: 1) грошовій; 2) натуральній (за визначеною кількістю чи частиною продукції, яка одержується з орендованої земельної ділянки); 3) відробітковій (надання послуг орендодавцю). Сторони можуть передбачити у договорі оренди поєднання зазначених форм або визначити інші форми плати. Орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у державній і комунальній власності, справляється виключно у грошовій формі.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскаржуваний договір оренди земельної частки (паю) за формою і змістом в повній мірі відповідає формі Типового договору оренди земельної частки (паю), затвердженій Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 5 від 17 січня 2000 року на виконання Указу Президента України від 03 грудня 1999 року № 1529/99 «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» та згідно з дорученням Кабінету Міністрів від 08 грудня 1999 року № 26601/1 та доручення Кабінету Міністрів України від 13 січня 2000 року № 26601/1.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, та зазначає, що з наданої суду копії договору чітко вбачається визначений розмір орендної плати у натуральній формі. Згідно п.2.2 якого за користування вказаного в договорі земельною часткою орендар сплачує орендодавцю щороку орендну плату (в розрахунку на одну земельну частку) у розмірі 1 т. фуражного зерна або іншої с/г продукції на суму виробленої вартості цієї землі), що відповідало положенням законодавству на момент його укладення.
Крім того, матеріалами справи не встановлено, що спірний договір не виконувався його сторонами.
Матеріали справи не містять доказів того, що положення, зафіксовані у спірному договорі, не відповідали б волі спадкодавця ОСОБА_2 на момент його укладення договору, або вимогам законодавства, чинного на момент його укладення, або порушували будь-чиї особисті чи майнові права.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів зазначає, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими доказами по справі.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянтів, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційних скарг, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  – залишити без задоволення.

Рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2025 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 січня 2026 року.

Судді: