ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
10 грудня 2025 року
м. Київ
 
справа № 757/6367/13-ц
провадження № 61-6609св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства юстиції України на ухвалу Печерського районного суду           м. Києва в складі судді Мхітарян М. М. від 18 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду в складі колегії суддів:                    Кафідової О. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А. від 24 квітня 2025 року,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії/бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби міністерства юстиції України, щодо не зняття арешту з майна ОСОБА_1 у виконавчому провадженні                         № НОМЕР_1.
Вимоги обґрунтовані тим, що з Реєстру прав власності на нерухоме майно, скаржнику стало відомо, що на усе його майно накладено обтяження у вигляді арешту нерухомого майна на підставі постанови про арешт майна ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження № НОМЕР_1 від 05 грудня 2014 року.
Заявником одразу ж було направлено заяву про зняття арешту з нерухомого майна, так як на сьогоднішній день у ОСОБА_1 відсутні будь-які виконавчі провадження та про існування даного арешту                 ОСОБА_1 не відомо, так як його мало бути знято ще в 2016 році. При цьому, при подачі заяви про зняття арешту скаржник надав органу примусового виконання пояснення та документи, які доводять, що арешт мав бути знятий ще при закритті виконавчого провадження.
04 листопада 2024 року ОСОБА_1 отримав лист від Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, з якого вбачається, що арешт на майно ОСОБА_1 було накладено в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 відкритого на підставі виконавчого листа № 757/6367/13-ц від 20 жовтня 2014 року, що виданий Печерським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 , як солідарного боржника, на користь               ПАТ «БМ Банк» заборгованість за кредитним договором № 2007-112/БС від 31 жовтня 2007 року, виконавчий лист виданий на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва № 757/6367/13-ц від 30 вересня 2014 року.
12 січня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на дату винесення постанови). Виконавче провадження № НОМЕР_1 - закрито, також ОСОБА_1 повідомлено, що матеріали виконавчого провадження знищені за закінченням терміну зберігання. При цьому зазначеним листом ОСОБА_1 повідомлено, що арешт може бути знятий тільки за рішенням суду, оскільки у виконавчої служби відсутні підстави для зняття арешту з майна-боржника.
У зв`язку із викладеним, скаржник просить суд зняти обтяження (арешти) з всього його майна, накладені постановою № НОМЕР_1 від 05 грудня 2014 року.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2024 року скаргу ОСОБА_1 на дії/бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, щодо не зняття арешту з майна ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 задоволено. Постанову державного виконавця відділу примусового  виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 грудня                 2014 року у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 20 жовтня 2014 року скасовано.
Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 та скасовуючи постанову про арешт майн боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 грудня 2014 року, суд першої інстанції послався на те, що відсутність відкритого виконавчого провадження та знищення матеріалів виконавчого провадження за терміном зберігання свідчить про відсутність правових підстав для продовження дії арешту майна боржника, а тому є підставою для задоволення скарги.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Київського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року апеляційну скаргу представника Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Максюти Юлії Володимирівни залишено без задоволення. Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2024 року залишено без змін.
Апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду про задоволення скарги, зазначив про те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для збереження арешту на майно скаржника.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги
22 травня 2025 року представник Міністерства юстиції України -         Юлдашев Ю. М. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року та ухвалити нову постанову, якою відмолено в задоволенні скарги                      ОСОБА_1 .
В обґрунтування доводів касаційної скарги зазначає про те, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права та не вірно з`ясовано обставини справи.
Зазначає про те, що повернення виконавчого листа стягувачу не тягне автоматичного зняття арешту.
Узагальнені доводи відзивів на касаційну скаргу
10 липня 2025 року через підсистему «Електронний суд» на адресу Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому заявник просить зазначену вище касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Зазначає про те, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про незаконність збереження арешту.
11 липня 2025 року через підсистему «Електронний суд» на адресу Верховного Суду від ТОВ «Фішшер» надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому заявник просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Зазначає про те, що Міністерство юстиції у своїй касаційній скарзі посилається на норми, що регулюють питання не зняття арешту при поверненні виконавчого документа стягувачу. Однак в даній справі йдеться не про повернення документа, а про його повну втрату юридичної сили через скасування відповідного судового рішення. У такому випадку згідно з пунктом 5 частини першої статті 39 та частиною першою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» арешти та інші заходи підлягають скасуванню. ТОВ «Фішше» є правонаступником кредитора за договором, вимоги якого повністю виконані .
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 05 червня 2025 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу                           № 757/6367/13 з Печерського районного суду м. Києва.
Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2025 року зазначену справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що відповідно до Реєстру прав власності на нерухоме майно, на усе майно ОСОБА_1 накладено обтяження у вигляді нерухомого майна на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № НОМЕР_1 від 05 грудня              2014 року.
Заявником направлено заяву про зняття арешту з нерухомого майна, оскільки у ОСОБА_1 відсутні будь-які виконавчі провадження та про існування даного арешту йому не було відомо раніше.
Зазначив, що виконавчий лист № 757/6367/13-ц від 20 жовтня 2014 року виданий на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва № 757/6367/13-ц від 30 вересня 2014 року, яке в свою чергу ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 12 січня 2016 року виконавче провадження було завершене, проте, арешт знято не було. Після скасування спірного рішення справу було розглянуто повторно та в результаті нового розгляду 17 січня 2017 року Апеляційним судом м. Києва винесено остаточне рішення у справі № 757/6367/13-ц на підставі якого Печерським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 757/6367/13-ц. У результаті 23 жовтня 2017 року відкрито нове виконавче провадження № НОМЕР_2 та накладено новий арешт. У 2021 році зазначений виконавчий лист було визнано таким, що не підлягає виконанню. На сьогоднішній день дане виконавче провадження завершено та арешт знято.
У відповідь ОСОБА_1 отримав лист Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 29 липня 2024 року.
Листом повідомлено, що з автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження в рамках якого було накладено арешт на майно                    ОСОБА_1 . Зазначена постанова видана в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 відкритого на підставі виконавчого листа № 757/6367/13-ц від 20 жовтня 2014 року, що виданий Печерським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 , як солідарного боржника, на користь ПАТ «БМ Банк» заборгованість за кредитним договором № 2007-112/БС від 31 жовтня 2007 року, виконавчий лист виданий на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва № 757/6367/13-ц від 30 вересня 2014 року.
12 січня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві у відповідності до пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на дату винесення постанови). Виконавче провадження № НОМЕР_1 - закрито, також ОСОБА_1 повідомлено, що матеріали виконавчого провадження знищені за закінченням терміну зберігання.
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.
Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь, чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
Відповідно до частини першої статті 450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.
Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими статтею 450 ЦПК України, за участю державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дії або бездіяльність якої оскаржуються. До участі у справі як заінтересована особа залучається інша сторона виконавчого провадження, оскільки судовим рішенням може бути вирішено питання про її права чи інтереси.
Близьких за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах від              09 лютого 2022 року у справі № 569/18319/20 (провадження                                      № 61-13694св21) та від 20 липня 2022 року у справі № 213/3685/20 (провадження № 61-2074св22).
Звертаючись до суду із скаргою на бездіяльність Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, ОСОБА_1 посилався на те, що звертався до державної виконавчої служби із заявою щодо зняття арешту з нерухомого майна, та отримав відповідь, якою відмовлено у  знятті арешту та повідомлено, що виконавче провадження № НОМЕР_1 є знищеним та завершеним. На думку заявника вказане виконавче провадження є закінченим, про що свідчить відсутність Білодіда О. М. в єдиному реєстрі боржників та відповідь ДВС про знищення виконавчого провадження.
З матеріалів касаційного провадження вбачається, що 22 серпня                       2018 року між АТ «БМ Банк» та ТОВ «ФК «Арбімаркет» укладено договір відступлення права вимоги № 2208/2018, згідно з яким право вимоги за кредитним договором № 2007-112/DC було передано. У свою чергу,                      04 вересня 2018 року ТОВ «ФК «Арбімаркет» передало це право                            ТОВ «Фішшер» за договором № 04-09/2018. 
Проте, ТОВ «Фішшер» не було залучено до участі у даній справі.
Умови і порядок виконання судових рішень, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі виконавчого листа від 28 вересня 2009 року № 2-2284, пред`явлення його до виконання та накладення арешту на майно боржника були врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.
Відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
Аналогічна за змістом норма є в частині першій статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», який набрав чинності з 05 жовтня                   2016 року.
Отже, арешт є початковою стадією виконавчого провадження щодо звернення стягнення на майно боржника.
Відповідно до частини другої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.
Схожі за змістом норми містяться у статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 2016 року).
Виконавче провадження як сукупність дій, спрямованих на примусове виконання рішень, передбачає застосування арешту майна боржника як засобу, що обмежує можливість відчуження майна боржником із метою його подальшої реалізації у спосіб, передбачений законом.
Отже, правовою метою накладення державним (приватним) виконавцем арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.
Термін «завершення виконавчого провадження» застосовувався у статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) як узагальнююче поняття процесуальної стадії виконавчого провадження.
Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно з статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно з статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно з статтею 48 цього Закону.
У Законі України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи) немає норми, аналогічної нормі частини першої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції                   1999 року). Закон України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи) не містить такого поняття, як «завершення виконавчого провадження», водночас окремо визначає виконавчі дії щодо закінчення виконавчого провадження - у статті 39 та щодо повернення виконавчого документа стягувачу - в статті 37.
У пункті 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) зазначено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Аналогічні підстави для повернення виконавчого документа стягувачу визначені і в частині першій статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи).
Підстави для закінчення виконавчого провадження визначені у частині першій статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи).
Як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та, відповідно, різні правові наслідки.
Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною першою статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) (частиною першою статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи), свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.
З наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження: зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених законом (частина перша статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинний на момент розгляду цієї справи)).
У частині п`ятій статті 47 Закону України «Про виконавче провадження»                (у редакції 1999 року) було визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (аналогічна норма міститься в частині п`ятій статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинний на момент розгляду цієї справи).
Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється у разі, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу свідчить не про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то такий стягувач може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.
Таким чином, у законодавстві чітко передбачено два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:
- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);
- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
Законодавство не передбачає обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження, й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.
Водночас передбачено випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина третя статті                        37 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи)).
Ураховуючи наведене, повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи)).
Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року у справі № 2/1522/11652/11 (провадження № 14-137цс24).
Разом із цим у частині третій статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) було визначено, що з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом .
Аналогічні норми є в частині третій статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи).
Отже, визначення посадової особи, яка має повноваження зняти арешт з майна боржника, накладений у виконавчому провадженні, залежить від конкретних обставин і підстав зняття такого арешту.
Із матеріалів справи відомо, що 12 січня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві у відповідності до пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на дату винесення постанови) - відсутність у боржника майна.
В матеріалах справи відсутні будь-які документально підтверджені відомості про те, що в період з 12 січня 2016 року (повернення виконавчого листа стягувачу) до дня розгляду цієї справи в суді першої інстанції органами державної виконавчої служби проводились виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа № 757/6367/13-ц від              20 жовтня 2014 року.
Крім того, виконавчий лист № 757/6367/13-ц від 20 жовтня 2014 року виданий на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва № 757/6367/13- від 30 вересня 2014 року, яке в подальшому ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Також, Верховний Суд звертає увагу на те, що у відзиві на касаційну скаргу, особа, яка не була залучена до участі у справ -  ТОВ «Фішшер», який є новий кредитором за кредитним договором № 2007-112/DC, проти задоволення вимог ОСОБА_1 не заперечував, зазначивши про те, що борг за вказаним кредитним договором погашено повністю. 
У пункті 16 розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, визначено, що в разі якщо виконавче провадження, за яким подано заяву про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення, знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання, виконавець вживає заходів щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження за допомогою відомостей автоматизованої системи та інших документів, інформації, одержаних ним, у тому числі, від сторін виконавчого провадження.
Заявником направлено заяву до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про зняття арешту з нерухомого майна, оскільки у ОСОБА_1 відсутні будь-які виконавчі провадження та про існування даного арешту йому не було відомо раніше.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2025 року у справі № 2/1522/11652/11 (провадження № 14-137цс24) виснувала, що суди попередніх інстанцій під час розгляду скарги ОСОБА_1 не встановили конкретних обставин та підстав завершення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/1522/11652/11, від яких залежить як задоволення заяви боржника про зняття арешту, так і визначення посадової особи, яка уповноваження зняти такий арешт.
Натомість, розглядаючи скаргу ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій не дослідили матеріали відновленого виконавчого провадження та не встановили обставин і підстав його завершення, від чого залежить обґрунтованість або необґрунтованість скарги ОСОБА_1 .
Із урахуванням наведеного, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про наявність правових підстав для скасування оскаржуваних судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Отже, отримавши заяву ОСОБА_1 про скасування арештів, накладених у межах знищеного виконавчого провадження, Відділ примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повинен був вжити заходів з відновлення матеріалів виконавчого провадження, за результатами їх розгляду встановити конкретні підстави завершення цього провадження (проваджень) з урахуванням відсутності майнових претензій з боку кредитора, та після цього прийняти рішення за результатами розгляду відповідної заяви.
У статті 451 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Оскільки суди першої і апеляційної інстанцій не дослідили матеріалів відновленого виконавчого провадження та не встановили обставин і підстав його завершення, від чого залежить висновок про обґрунтованість або необґрунтованість скарги ОСОБА_1 , колегія суддів суду касаційної інстанції доходить до висновку про часткове задоволення касаційної скарги, та скасування оскаржуваних судових рішень і направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити.
Ухвалу Печерського районного суду  м. Києва від 18 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	М. Є. Червинська	
Судді:	А. Ю. Зайцев	
 	Є. В. Коротенко 	
 	В. М. Коротун	
 	М. Ю. Тітов