ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
11.12.2025	Справа № 910/10414/25	

Господарський суд міста Києва в складі судді Привалова А.І., за участю секретаря судового засідання Ягельської А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження 
справу № 910/10414/25
за позовом ОСОБА_1 
до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Колиба";
2) ОСОБА_2 ;
3) ОСОБА_3 ;
4) ОСОБА_4 ;
5) ОСОБА_5 
про визнання недійсними договору, перерозподіл часток у статутному капіталі та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно.

За участю представників сторін: 
від позивача: Верхотуров О.О.;
від відповідачів: не з`явилися.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Колиба"; 2) ОСОБА_3 ; 3) ОСОБА_4 , 4) ОСОБА_5 , в якому просить суд:
- визнати недійсним Договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю “КОЛИБА” від 14.02.2018, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;
- визнати статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю “КОЛИБА” у розмірі 145 000,00 грн;
- визнати частку учасника ОСОБА_2 у розмірі 72 250,00 грн, що становить 50% статутного капіталу ТОВ “КОЛИБА”;
- визнати частку учасника ОСОБА_4 у розмірі 72 250,00 грн, що становить 50% статутного капіталу ТОВ “КОЛИБА”;
- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на майновий комплекс громадського харчування в літері "А" загальною площею 216,7 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування вимог позивачка посилається на те, що спірний договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства був укладений її колишнім цивільним чоловіком ОСОБА_2 без її згоди на його укладення та на розпорядження часткою в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю “КОЛИБА”, що є їх спільною сумісною власністю, як подружжя, тому відповідно до статті 369 Цивільного кодексу України та статті 65 Сімейного кодексу України підлягає визнанню недійсним. Наслідком визнання недійсним оспорюваного правочину є повернення сторін у первісний стан та відповідно перерозподіл їх часток у статутному капіталі Товариства.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.08.2025 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків позовної заяви.
03.09.2025 на адресу суду від представника позивачки надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано позовну заяву в новій редакції, зокрема, включено до складу відповідачів ОСОБА_2 .
Враховуючи, що визначення складу учасників справи належить виключно позивачу та з урахуванням приписів ст. 42, 48 ГПК України, ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.09.2025 відкрито провадження у справі № 910/10414/25 та включено до складу відповідачів ОСОБА_2 , постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 09.10.2025. 
22.09.2025 через підсистему «Електронний суд» від ОСОБА_5 (відповідач-5) надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання проти позову заперечує.
29.09.2025 через підсистему «Електронний суд» від представника позивачки надійшла відповідь на відзив.
03.10.2025 через підсистему «Електронний суд» від ОСОБА_5 надійшли заперечення на відповідь на відзив.
08.10.2025 через підсистему «Електронний суд» від представника позивачки надійшла заява про проведення судового засідання 09.10.2025 без участі представника.
Представники сторін у судове засідання 09.10.2025 не з`явилися.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.10.2025 підготовче засідання у справі відкладено на 13.11.2025.
Присутній у судовому засіданні 13.11.2025 представник позивачки підтримав позовні вимоги та просив призначити справу до судового розгляду.
Представників відповідачів у засідання суду не з`явилися, будь-яких клопотань процесуального характеру суду не подавали.
Ураховуючи відсутність будь-яких інших заяв та клопотань учасників справи, оскільки судом здійснені усі дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 13.11.2025 суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу, на підставі п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 11.12.2025, яка занесена до протоколу судового засідання. 
14.11.2025 на адресу суду надійшла заява від ОСОБА_2 про визнання позову.
Присутній у судовому засіданні 12.12.2024 представник позивача повністю підтримав заявлені позовні вимоги, з підстав наведених у позовній заяві.
Представник відповідачів у судове засідання не з`явилися, клопотань та заяв процесуального характеру суду не подавали.
Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Як убачається з матеріалів справи відповідач-5 має електронний кабінет у підсистемі «Електронний суд», до якого були доставлені ухвали суду від 04.09.2025, 09.10.2025, 13.11.2025, що підтверджується долученими до матеріалів справи повідомленнями про доставлення процесуального документа до електронного кабінету особи.
Відповідачам-2,3,4 ухвали суду від 04.09.2025, 09.10.2025, 13.11.2025 надсилалися на адреси, які зазначені у позовній заяві та у Єдиному державному демографічному реєстрі.
Проте, від відповідачів-3,4 поштові конверти були повернуті підприємством зв`язку на адресу суду із відмітками «за закінчення терміну зберігання», а від відповідача-2 – з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Крім того, з метою повідомлення відповідача-1 про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвали суди про відкриття провадження у справі від 04.09.2025 та ухвали суду від 09.10.2025, 13.11.2025 були направлені судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 02660,м. Київ, Гідропарк. 
Втім, усі ухвали суду були повернуті відділенням поштового зв`язку без вручення відповідачу з відміткою «за закінчення терміну зберігання».
Згідно з ч. 4 ст. 89 Цивільного кодексу України, до Єдиного державного реєстру, зокрема, вносяться відомості про місцезнаходження юридичної особи.
За приписами частини 1 статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру. Невід`ємною архівною складовою частиною Єдиного державного реєстру є Реєстр документів дозвільного характеру, Єдиний реєстр громадських формувань, Реєстр громадських об`єднань та Єдиний реєстр підприємств, щодо яких порушено провадження у справі про банкрутство.
За аналізом приписів пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відтак, день проставлення у поштовому повідомлені відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження або неотримання листа у поштовому відділенні вважається днем вручення відповідачу ухвали суду, в силу положень п.5 ч.6 ст.242 Господарського процесуального кодексу України.
Крім того, Верховний Суд у постановах від 25.04.2018 у справі №800/547/17, від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б, від 18.03.2021 у справі №911/3142/19 зазначає, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду.
Суд також додатково повідомив відповідачів-1,2,3,4 про розгляд даної справи та дати проведення судових засідань шляхом розміщення оголошень на офіційному веб-порталі Судової влади України, копії яких долучені до матеріалів справи.
При цьому, судом також ураховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення та підписання.
Судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Враховуючи наведе, господарський суд зазначає, що відповідачі не були позбавлені права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалами суду у справі № 910/10414/25, розміщеними у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).
З огляду на вищевикладене суд констатує, що ним вчинено всі необхідні та можливі заходи з метою встановлення місцезнаходження відповідачів-1,2,3,4 та повідомлення їх про розгляд справи судом.
Суд зазначає, що з урахуванням строків, встановлених статтями 165, частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, а саме протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, які також визначені судом в ухвалі від 04.09.2025 відповідачі мали подати відзиви на позовну заяву.
Як свідчать матеріали справи, відповідачі-1,3,4 не скористалися наданими їм процесуальним правом, передбаченим частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України.
Заяв та клопотань процесуального характеру від відповідачів-1,3,4 на час розгляду справи до суду також не надходило.
Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
У свою чергу, суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Наразі, від відповідачів-1,3,4 станом на час винесення рішення до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання відзиву та/або про намір вчинення відповідних дій у відповідності до статті 165 Господарського процесуального кодексу України та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.
З огляду на вищевикладене, оскільки відповідачі-1,3,4 не скористався наданими їм процесуальними правами, зокрема, відповідачами не надано відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті у строки, визначені ст. 178 ГПК України, суд, на підставі частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку про можливість розгляду даної справи за наявними матеріалами.
Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято за результатами оцінки доказів, поданих позивачем та відповідачем-5.
У судовому засіданні 11.12.2025, на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва
УСТАНОВИВ:
За твердженнями позивачки, починаючи з 28 листопада 2015 року по 02 січня 2021 року, вона та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, що підтверджується рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.03.2021 у справі № 357/1204/21.
29.06.2017 ОСОБА_2 та ОСОБА_6 уклали Договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Колиба», згідно якого ОСОБА_2 придбав частку у Статутному капіталі ТОВ «Колиба», в розмірі 72 250,00 грн, що складала 50% (п`ятдесят відсотків) статутного капіталу Товариства.
Вказана частка, за твердженнями позивачки, була придбана за спільним рішенням та за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
14.02.2018 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали Договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Колиба», згідно якого ОСОБА_2 відчужив на користь ОСОБА_3 частку у Статутному капіталі ТОВ «Колиба», яка складала 72 250,00 грн. 
Проте, продаж вказаної частки відбувся без згоди позивачки на користь близької подруги сім`ї позивачки та ОСОБА_2 – ОСОБА_3 . Про дану обставину позивачці стало відомо тільки під час сварки з ОСОБА_2 на початку 2021 року.
Інші 50% статутного капіталу Товариства належали ОСОБА_7 .
16.06.2020 ОСОБА_7 та ОСОБА_4 уклали Договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Колиба», згідно якого ОСОБА_7 відчужив на користь ОСОБА_4 частку у Статутному капіталі ТОВ «Колиба», в розмірі 72 250,00 грн, що також складала 50 % статутного капіталу Товариства.
28.06.2022 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали Договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Колиба», згідно якого ОСОБА_3 відчужила на користь ОСОБА_4 частку у Статутному капіталі ТОВ «Колиба» у розмірі 72 250,00 грн, що складала 50 % статутного капіталу Товариства.
05.07.2022 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали Договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Колиба», згідно якого ОСОБА_4 відчужила на користь ОСОБА_5 частку у Статутному капіталі ТОВ «Колиба», частку в розмірі 115 600,00 грн, що складала 80% статутного капіталу Товариства.
31.10.2022 ОСОБА_5 звернулася до загальних зборів ТОВ «Колиба» із заявою про вихід із складу учасників (засновників), в якій повідомила про своє рішення вийти з ТОВ «Колиба», надавши свою згоду на те, щоб Товариство в рахунок сплати вартості її частки в Статутному капіталі у розмірі 115 600,00 грн, що складала 80% статутного капіталу Товариства, передало їй у власність нерухоме майно Товариства - комплекс громадського харчування в літері «А», загальною площею (кв.м.): 216,7, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням загальних зборів ТОВ «Колиба» № 3/22 від 31 жовтня 2022 року надано згоду ОСОБА_5 на вихід зі складу Товариства та погоджено виплату вартості її частки шляхом передачі їй у власність нерухомого майна Товариства - комплексу громадського харчування в літері «А», загальною площею (кв.м.): 216,7, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Отже, у зв`язку з виходом з Товариства ОСОБА_5 та виплатою їй її частки у Статутному капіталі Товариства, рішенням загальних зборів ТОВ «Колиба» вирішено зменшити розмір Статутного капіталу Товариства до суми у розмірі 28 900,00 грн. 
Позивачка вважає, що її права та інтереси щодо частки у розмірі 72 250,00 грн, що становить 50 % статутного капіталу ТОВ «Колиба» були порушені з боку відповідачів.
В обґрунтування підстав заявлених позовних вимог, позивачкою зазначено, що спірний Договір купівлі-продажу (відступлення) часток у статутному капіталі ТОВ «Колиба» від 14.02.2018, підписаний між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , був укладений цивільним чоловіком позивачки без ії згоди на його укладення та на розпорядження часткою в статутному капіталі ТОВ «Колиба», що є їх спільною сумісною власністю, як подружжя, відтак, відповідно до статті 369 Цивільного кодексу України, статті 65 Сімейного кодексу України, підлягає визнанню недійсним. Інші позовні вимоги є похідними від вимоги про визнання недійсним Договору купівлі-продажу (відступлення) часток у статутному капіталі ТОВ «Колиба» від 14.02.2018 та направлені на відновлення становища, яке існувало до укладання вказаного договору.
Під час розгляду справи від відповідачки-5 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначається, що Позивачем не додано жодного належного, допустимого та достовірного доказу які б підтверджували, що купівля-продаж здійснювалась саме за спільні кошти. Встановлення лише факту сумісного проживання не доводить, що частка у статутному капіталі ТОВ «Колиба», придбана ОСОБА_2 , є спільною сумісною власністю позивачки та відповідача-2. Також відповідачка вказує про недостовірність доказу - заяви свідка ОСОБА_8 від 29.07.2025 року, яку не можна віднести до належних доказів в розумінні ст. 76 Господарського процесуального кодексу України.
Серед іншого, відповідачка-5 також наголошує на тому, що, на момент розгляду справи, склад учасників ТОВ «Колиба» відрізняється від складу учасників, який існував на дату укладення оскаржуваного договору, що слугували підставою для зміни складу учасників ТОВ «Колиба», тому обраний позивачкою спосіб захисту є неефективним. У даному випадку, застосування наслідків недійсності правочину змінить склад учасників товариства, відбудеться перерозподіл належних їм часток в статутному капіталі, що порушуватиме права та охоронювані законом інтереси інших учасників ТОВ «Колиба», які набували права на частку у товаристві на законних підставах, які позивачкою не оскаржуються. 
Від відповідача-2 під час розгляду справи надійшла заява про визнання позову.
Приписами статті 191 ГПК України передбачено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. 
До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. 
У разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
За результатом розгляду заяви відповідача-2 про визнання позову, суд вважає, що визнання відповідачем-2 позову суперечить закону, обставинам справи та порушує права та інтереси інших осіб, а відтак дана заява не приймається судом.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Стаття 6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно з частинами першою, четвертою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 Цивільного кодексу України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 Цивільного кодексу України).
Предметом спору у цій справі є позовні вимоги про визнання недійсним Договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю “КОЛИБА” від 14.02.2018, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.
Згідно з частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно з частинами другою, третьою статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом на підставі законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Отже, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину (правочинів).
Як убачається з матеріалів справи, позов у цій справі про визнання недійсним Договору купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Колиба» 14.02.2018 заявлений ОСОБА_1 , яка не є стороною спірного договору, а станом на дату його укладення була цивільною дружиною продавця за договором – ОСОБА_2 . 
Позов поданий з підстав того, що спірний договір був укладений її цивільним чоловіком без її згоди на його укладення та на розпорядження часткою в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Колиба», що є їх спільною сумісною власністю як подружжя, та відповідно до статті 369 Цивільного кодексу України та статті 65 Сімейного кодексу України підлягає визнанню недійсним.
Відповідно до частини першої статті 177 Цивільного кодексу України, об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
Згідно з частиною першою статті 190 Цивільного кодексу України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.
Відповідно до частини першої статті 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Згідно зі статтею 368 Цивільного кодексу України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України, передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
Згідно зі статтею 73Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Водночас, судом установлено, що 29.06.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено Договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Колиба», згідно якого ОСОБА_2 придбав частку у Статутному капіталі ТОВ «Колиба», в розмірі 72 250 (сімдесят дві тисячі двісті п`ятдесят) грн., 00 коп., що складала 50% (п`ятдесят відсотків) статутного капіталу ТОВ «Колиба». 
Як стверджує позивачка, вказана частка була придбана за спільним рішенням та за спільні кошти позивачки та ОСОБА_2 , проте жодних належних та допустимих доказів на підтвердження даної обставини суду не надано.
Натомість, суд звертає увагу, що у вказаному договорі купівлі-продажу від 29.06.2017 відсутнє будь-яке застереження, що купівля-продаж здійснюється за спільні кошти позивачки та ОСОБА_2 . При цьому, у п. 7.7 вказаного договору наявні відповідні застереження, передбачені Сімейним Кодексом України, зокрема, що при укладенні одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (ст. 65 Сімейного кодексу Україна). 
В матеріалах справи відсутня належним чином оформлена згода позивачки на укладання договору купівлі-продажу від 29.06.2017.
Таким чином, лише встановлення у судовому порядку факту сумісного проживання позивачки та ОСОБА_2 не доводить, що частка у статутному капіталі ТОВ «Колиба», придбана ОСОБА_2 у 2017 році, є спільною сумісною власністю позивачки та відповідача-2.
Крім того, до спірних правовідносин у даній справі підлягають застосуванню норми Цивільного Кодексу України, Господарського Кодексу України та Закону України «Про господарські товариства», які були чинними на час укладання оскарженого договору.
Статтею 113 Цивільного Кодексу України та статтею 1 Закону України «Про господарські товариства» було визначено, що товариство з обмеженою відповідальністю належить до господарських товариств. Господарські товариства можуть набувати майнових та особистих немайнових прав. 
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про господарські товариства», товариство є власником, у тому числі майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу. 
За замістом ч. 1 ст. 140 Цивільного Кодексу України, товариство з обмеженою відповідальністю є засноване одним або кількова особами товариство, статутний капітал якого поділений на частки, розмір яких встановлюється статутом. 
Згідно зі ст. 167 Господарського Кодексу України, корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включаються правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
Відповідно до ч. 1 ст. 100 Цивільного Кодексу України (у редакції станом на час укладання оспорюваного договору), право участі у товаристві є особистим немайновим правом і не може окремо передаватися іншій особі. 
Ч. 1 ст. 147 Цивільного Кодексу України та ч. 1 ст. 53 Закону України «Про господарські товариства» встановлено, що учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства. 
Як убачається з положень статті 115 Цивільного Кодексу України, статті 85 Господарського Кодексу України та статті 12 Закону України «Про господарські товариства», власником майна, переданого господарському товариству у власність його учасниками як вклад до статутного (складеного) капіталу, є саме товариство, відчуження учасником товариства частки в статутному капіталі на користь іншої особи не припиняє права власності товариства на майно, яке обліковується на його балансі, у тому числі на внесені до статутного капіталу вклади учасників. 
Таким чином, із моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя, а відповідне товариство з моменту отримання майна здійснює щодо нього передбачені законом правомочності власника, тобто на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається ним. 
У разі передання подружжям свого майна для здійснення підприємницької діяльності шляхом участі одного з них у заснуванні господарського товариства це майно належить зазначеному товариству на праві власності, подружжя набуває відповідне майнове право, яке реалізується одним із подружжя (засновником) шляхом участі в управлінні товариством, а друге подружжя набуває право вимоги виплати йому певних сум у разі поділу майна між подружжям. Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу, при цьому лише в тому разі, коли спільні кошти, всупереч ст. 65 Сімейного кодексу України, були використані одним із подружжя саме для внесення вкладу до статутного капіталу, про що зазначено у висновках, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц.
Отже, об`єктом відчуження учасником товариства своєї частки (її частини) у статутному капіталі товариства є сукупність корпоративних прав та обов`язків, пов`язаних з участю особи в товаристві, серед яких право на управління товариством, право на отримання частини прибутку від діяльності товариства, а також право на отримання частини майна товариства у разі виходу з нього учасника або у випадку поділу залишків майна товариства у процесі його ліквідації (припинення). 
При цьому розмір відчужуваної частки визначає обсяг окремих корпоративних прав, які переходять до нового власника частки. Зокрема, кількість голосів, яку має новий власник частки при голосуванні на загальних зборах учасників товариства, частина прибутку товариства, яку він має право отримати у разі виплати дивідендів, частина майна товариства, яку він може вимагати у разі виходу з товариства, що пропорційні до розміру придбаної ним частки. 
Подальше розпорядження учасником товариства його часткою в статутному капіталі, з огляду на положення ст.ст. 116, 147 Цивільного Кодексу України, є суб`єктивним корпоративним правом такого учасника й відчуження ним на власний розсуд частки в статутному фонді не може вважатися використанням (відчуженням) спільного майна подружжя проти волі іншого подружжя та не в інтересах сім`ї.
Аналогічна правова позиція, наведена у постанові Верховного Суду України від 03.07.2013 року у справі №6-61цс13. 
Отже, внесення до статутного капіталу юридичної особи спільних коштів подружжя має наслідком виникнення відповідних корпоративних прав лише у того з подружжя, хто є учасником (акціонером, членом) такої юридичної особи (постанова КГС у складі Верховного Суду від 03.03.2020 року у справі № 909/52/19). 
Суд також звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
Приписами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обов`язковим для України, визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 цієї ж Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, що означає право особи на пред`явлення в суді такої вимоги на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Отже, обрання позивачем певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. 
Суд зазначає, що позивач, заявляючи позов та обираючи спосіб захисту повинен дбати про те, щоб резолютивна частина рішення, в якій остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача, могла бути виконана в процесі виконавчого провадження у справі, адже у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення – гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. 
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. 
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору положень статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.
Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згідно із цією статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема його застосування не повинно бути ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005).
Отже, зрештою ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
У зв`язку з чим суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення вимоги про визнання недійсним Договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю “КОЛИБА” від 14.02.2018, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , не може призвести до захисту або відновлення порушеного майнового права позивачки, яке не є та ніколи не була учасником ТОВ «Колиба».
Серед іншого, позивачкою не зазначено щодо наявності спору між нею та ОСОБА_10 відносно поділу майна подружжя, яке було набуто у власність під час їх спільного проживання, а відтак, і не зазначено які її права можуть бути відновлені, у випадку задоволення позовних вимог в обраний нею спосіб. 
Судом також ураховано, що, на момент розгляду справи, склад учасників ТОВ «Колиба» відрізняється від складу учасників, який існував на дату укладення оспорюваного договору, тому, у випадку застосування наслідків недійсності правочину, про які заявлено позивачкою, відбудеться зміна складу учасників товариства поза їх волею, відбудеться перерозподіл належних їм часток в статутному капіталі, що порушуватиме права та охоронювані законом інтереси інших учасників ТОВ «Колиба», які набували права на частку у Товаристві на законних підставах, які позивачкою не оспорюються та не спростовуються.
Таким чином, обрання неефективного способу захисту порушених прав та недоведеність порушених прав оспорюваний правочином є самостійними підставами для відмови в задоволенні позовних вимог.
Суд наголошує, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).
У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява № 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, № 274).
За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Таким чином, враховуючи вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. 
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати залишаються за позивачем. 
На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано: 06.02.2026.

Суддя А.І. Привалов