ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ    
 
03 грудня 2025 року
м. Київ
 
справа № 359/3378/16
провадження № 61-10924св25 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Калараша А. А.,
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Сердюка В. В.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 , 
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Київського апеляційного суду від 23 липня 2025 року, ухвалену колегією у складі суддів Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
1.           У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 , про витребування майна від добросовісного набувача та визнання права власності на нерухоме майно.  
2.           Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 26 липня 1997 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 . Сімейні стосунки подружжя погіршились, що було серед іншого спричинене фінансовою кризою та обтяжливими платежами за договором кредиту. 
 
3.           У лютому 2013 року ОСОБА_3 повідомила його, що її знайома готова надати їй позику на вигідних умовах для дострокового погашення кредиту, але для забезпечення повернення цієї позики знайома, за словами ОСОБА_3 , висунула вимогу, щоб нерухомість, яка перебувала у спільній сумісній власності подружжя формально перейшла у власність ОСОБА_3 . Він надав згоду на відчуження земельних ділянок, розташованих у с. Гнідин Бориспільського району Київської області, з кадастровими номерами - 3220882601:01:010:0245 та 3220882601:01:010:0244, але у подальшому зрозумів, що дружина вже давно прийняла рішення спробувати заволодіти їх спільним майном. 
 
4.           12 червня 2013 року він відізвав згоду на відчуження земельних ділянок, яку він попередньо надавав 15 березня 2013 року. Згоду на продаж об`єкта незавершеного будівництва, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , він взагалі не надавав.
 
5.           06 вересня 2013 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_4 договори купівлі-продажу, за якими було відчужено спірне нерухоме майно, а саме: земельні ділянки, розташовані у с. Гнідин Бориспільського району Київської області, з кадастровими номерами - 3220882601:01:010:0245 та 3220882601:01:010:0244, та об`єкт незавершеного будівництва, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
 
6.           З метою захисту своїх прав та законних інтересів він звернувся до суду з позовом про визнання зазначених договорів нікчемними, як таких, що укладені за відсутності належних повноважень у ОСОБА_3 на укладення відповідних договорів. У межах розгляду цивільної справи № 359/3661/14-ц встановлено, що спірні земельні ділянки та об`єкт незавершеного будівництва були відчужені 16 вересня 2013 року ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 .
 
7.           Відповідно до укладених між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договорів земельна ділянка загальною площею 0,0293 га, розташована у селі Гнідин Бориспільського району Київської області, кадастровий номер - 3220882601:01:010:0245, придбана відповідачем за 47 500,00 грн, земельна ділянка, загальною площею 0,1250 га, розташована у селі Гнідин Бориспільського району Київської області кадастровий номер - 3220882601:01:010:0244, - за 225 000,00 грн, а об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , - за 200 000,00 грн.
 
8.           Бориспільський міськрайонний суд Київської області рішенням від 16 листопада 2015 року у справі № 359/3661/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 01 березня 2016 року, визнав недійсними договори купівлі-продажу, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за якими було відчужено останній земельну ділянку, загального площею 0,0293 га, розташовану у селі Гнідин Бориспільського району Київської області, кадастровий номер - 3220882601:01:010:0245, земельну ділянку, загальною площею 0,1250 га, розташовану у селі Гнідин Бориспільського району Київської області, кадастровий номер - 3220882601:01:010:0244, та об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на цих ділянках.
 
9.           Враховуючи наведені обставини, позивач із урахуванням уточнених позовних вимог просив суд: 
-                   витребувати від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку, загальною площею 0,0293 га, розташовану у с. Гнідин Бориспільського району Київської області, кадастровий номер - 3220882601:01:010:0245, земельну ділянку, загальною площею 0,125 га, розташовану у с. Гнідин Бориспільського району Київської області, кадастровий номер - 3220882601:01:010:0244, та об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 213,00 кв. м, розташований на цих ділянках;
-                   визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0293 га, розташовану у с. Гнідин Бориспільського району Київської області, кадастровий номер - 3220882601:01:010:0245, земельну ділянку, загальною площею 0,125 га, розташовану у с. Гнідин Бориспільського району Київської області кадастровий номер - 3220882601:01:010:0244, та об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 213,00 кв. м, розташований на цих земельних ділянках (т. 1 а. с.1-3, 32-34, т. 2 а. с. 54-58).
 
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
 
10.        Бориспільський міськрайонний суд Київської області рішенням від 11 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково. Витребував від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку, загальною площею 0,0293 га, розташовану у с. Гнідин Бориспільського району Київської області, кадастровий номер - 3220882601:01:010:0245, земельну ділянку, загальною площею 0,125 га, розташовану у с. Гнідин Бориспільського району Київської області, кадастровий номер - 3220882601:01:010:0244, та об`єкт незавершеного будівництва за адресою:  АДРЕСА_1 , загальною площею 213,00 кв. м. У задоволенні іншої частини вимог відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.
 
11.        Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що обставини, що спірне нерухоме майно було набуто у шлюбі ОСОБА_3 і ОСОБА_1 та є спільним майном подружжя, відчужено ОСОБА_3 третій особі ОСОБА_4 без згоди ОСОБА_1 за договорами купівлі-продажу, які були визнані недійсними у судовому порядку, встановлені судовими рішеннями у справі № 359/3661/14 та не підлягають доказуванню.
 
12.        Існують підстави, передбачені статтею 388 Цивільного кодексу України      (далі - ЦК України), для витребування спірного нерухомого майна у добросовісного набувача ОСОБА_2 , яка є належним відповідачем у цій справі, оскільки попередній власник ОСОБА_4 набула право власності на таке майно за недійсними договорами купівлі-продажу, укладеними ОСОБА_3 без іншого    співвласника ОСОБА_1 , без виділення належної їй частки в натурі.
 
13.        Відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання за позивачем права власності на спірне майно, суд першої інстанції виходив з того, що одночасне заявлення негаторного і вендикаційного позову щодо одного і того самого майна суперечить положенням статті 388 ЦК України, оскільки віндикаційні та негаторні вимоги є взаємовиключними.
 
14.        Крім того, окремих вимог щодо поділу майна подружжя в частині спірного нерухомого майна ОСОБА_1 не заявляє та не зазначає жодних правових підстав для заявленої вимоги про визнання права власності на майно, що є спільною власністю подружжя, виключно за позивачем, без урахування частки, що належить відповідачу ОСОБА_3 та без визначення розміру такої частки.
 
15.        Київський апеляційний суд постановою від 23 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2024 року скасував в частині задоволення позову та в частині розподілу судових витрат та прийняв в цій частині нову постанову. Відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 . В іншій частині рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2024 року залишив без змін. Вирішив питання про розподіл судових витрат. 
 
16.        Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідач ОСОБА_2 є пенсіонером за віком, 1951 року народження, особою з інвалідністю І групи, згідно з довідкою про доходи перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернівецькій області та отримує пенсію за віком, за період з 01 січня 2018 року по 31 березня 2023 року розмір отриманої ОСОБА_2 пенсії склав 142 405,00 грн, інші доходи відсутні, що підтверджується витягом з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 2013-2021 роки, відомості про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на об`єкти житлової нерухомості згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 19 травня 2023 року відсутні.
 
17.        За обставин цієї справи задоволення позову про витребування майна матиме наслідком покладення на добросовісного набувача індивідуального й надмірного тягаря, що призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
18.        Крім того, позивачем обрано неналежний спосіб захисту права у вигляді віндикаційного позову, оскільки метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений, що полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником прав власності на нерухоме майно. При цьому спірні земельні ділянки та об`єкт незавершеного будівництва є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, частки у якій є невизначеними, а титульним власником даного майна до його відчуження була відповідач ОСОБА_3 , тому у разі витребування майна воно б підлягало поверненню саме їй.
 
19.        Разом із тим, ОСОБА_1 як співвласник земельних ділянок та об`єкта незавершеного будівництва не позбавлений права звернутися до ОСОБА_3 з вимогою про стягнення компенсації вартості частки в праві спільної власності, відчуженої ОСОБА_3 без його згоди, недобросовісність дій якої встановлена судовими рішеннями.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
 
20.        У серпні 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , подана через підсистему «Електронний суд» представником - адвокатом Роздорожним О. О., на постанову Київського апеляційного суду від 23 липня 2025 року, в якій заявник просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.  
 
21.        Касаційна скарга мотивована тим, що спірне майно вибуло з володіння позивача не з його волі іншим шляхом, оскільки на момент укладення правочинів щодо відчуження спірного майна згода ОСОБА_1 на укладення правочинів щодо відчуження була відкликана, а згода на відчуження об`єкта незавершеного будівництва не надавалася. 
 
22.         ОСОБА_1 разом із ОСОБА_3 є співвласниками майна, яке позивач просить витребувати у відповідача. На співвласника майна поширюються усі ті ж гарантії та права, які передбачені «одноособовим» власникам майна. Отже, будь-яких перешкод для подання позову ОСОБА_1 немає. Щодо того, що ОСОБА_1 не був титульним власником майна, надано відповідь у постанові Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19. 
 
23.        Повернення позивачу протиправно відчуженого нерухомого майна переслідує легітимну мету та не спричинить фінансових незручностей, оскільки права відповідача ОСОБА_2 захищенні статтею 661 ЦК України, а також остання є володільцем іншого нерухомого майна, а майно, яке ОСОБА_1 просить витребувати, не пов`язане з місцем проживання ОСОБА_2 (не є житлом, а об`єкт незавершеного будівництва).   
 
24.        07 листопада 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник - адвокат Максименко К. М., у якому ОСОБА_2 просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції -без змін.
 
25.        Відзив мотивовано тим, що на час укладення договорів купівлі-продажу спірного майна з ОСОБА_4 у ОСОБА_2 не існувало жодних сумнівів у законності відчуження спірного майна колишнім власником. Про існування спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_2 довідалася лише після залучення її до участі у розгляді справи № 359/3661/14. 
 
26.        Висновки щодо застосування норм права, викладенні у постановах Верховного Суду, на які посилається сторона позивача у касаційній скарзі, не підлягають застосуванню до цієї справи, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами у справах, наведених стороною позивача, та у цій справі є відмінними.  
 
27.        Касаційна скарга позивача ОСОБА_1 подана не на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, а її доводи не містять вмотивованого обґрунтування необхідності відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносин, викладених у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 30 листопада 2022 року у справі № 522/14900/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15, від 15 березня 2023 року у справі № 725/1824/20, що застосовані апеляційним судом в оскаржуваному рішенні. 
 
28.        Апеляційний суд врахував, що у разі задоволення позову ОСОБА_1 на підставі рішення суду до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно може бути внесений запис про нього як одноосібного власника спірного майна, тоді як порушення титульним власником була ОСОБА_3 . Тобто, таке рішення суду не відновить становище, яке існувало до порушення, а створить нове, що суперечить положенням пункту 4 частини другої статті 16, частини першої статті 388 ЦК України. 
 
29.        Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 як співвласник земельних ділянок та об`єкту незавершеного будівництва не позбавлений права звернутися до ОСОБА_3 з вимогою про стягнення компенсації вартості частки в праві спільної сумісної власності, відчуженої ОСОБА_3 без його згоди, недобросовісність дій якої встановлена судовими рішеннями.
 
30.        Витребування спірного майна у ОСОБА_2 як добросовісного набувача є неприйнятним, оскільки покладає на ОСОБА_2 індивідуальний і надмірний тягар. 
 
31.        13 листопада 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_3 , у якому остання просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
 
32.        Відзив мотивовано тим, що суд першої інстанції фактично визнав, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, проте допустив помилку, не оцінивши майновий стан останньої, та відповідно не надавши оцінку тягаря, покладеного на добросовісного набувача втручанням в мирне володіння майном, що, в свою чергу, виправив апеляційний суд винесенням рішення в цій частині, з посиланням на висновки, зроблені Великою Палатою Верховного Суду, викладені у пункті 58 постанови від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження       № 14-190цс20), зазначивши, що конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. 
 
33.        Апеляційний суд також правильно визнав помилковими висновки місцевого суду про наявність у ОСОБА_2 права на відшкодування завданих їх збитків у порядку, визначеному частиною першою статті 661 ЦК України, оскільки стаття 22 ЦК України встановлює виключний перелік витрат, які відносяться до категорії збитків, тому ухвалення рішення Бориспільським міськрайонним судом Київської області у справі № 359/3666/14 про визнання договорів недійсними не призвело до збитків ОСОБА_2 , на які вона могла б претендувати, оскільки ухвалене рішення не тягне за собою позбавлення її майна, яке вона правомірно набула.  
 
34.        Касаційна скарга фактично ґрунтується на аналізуванні заявником рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області у справі № 359/3661/14, яке не є предметом оскарження у цій справі, а також на намаганнях заявника довести недобросовісність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як відчужувачів за договорами купівлі-продажу спірного майна. Касаційна скарга не містить належних заперечень щодо встановленого апеляційним судом факту добросовісності набувача спірного майна ОСОБА_2 , встановлення якого призвело до ухвалення справедливого та обґрунтованого рішення, що відповідає законодавству та висновкам Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.  
 
Провадження у суді касаційної інстанції
 
35.        Верховний Суд ухвалою від 27 жовтня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 23 липня 2025 року, витребував матеріали справи з суду першої інстанції.
 
36.        У листопаді 2025 року матеріали цивільної справи № 359/3378/16 надійшли до Верховного Суду. 
 
37.        Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові застосував норму права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду  від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19, постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14, від 11 вересня 2019 року у справі № 621/1905/16, від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19.  
 
38.        Верховний Суд ухвалою від 19 листопада 2025 року призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів. 
 
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи
 
39.        Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що  ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 26 липня 1997 року. 
 
40.        12 червня 2013 року ОСОБА_1 склав заяву, справжність підпису в якій засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Морозовою Т. О., про те, що ним 15 березня 2012 року надано згоду дружині ОСОБА_3 на укладення договору про продаж нею земельної ділянки в межах згідно з планом площею 0,1250 га, кадастровий номер 3220882601:01:010:0244, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою: с. Гнідин, Бориспільський район, Київська область, та земельної ділянки в межах згідно з планом площею 0,0293 га, кадастровий номер 3220882601:01:010:0245, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за цією ж адресою. Вказана згода викладена ним в заяві, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом КМНО Морозовою Т. О. 15 березня 2012 року за реєстром № 1740. Цією заявою ставить до відома всіх зацікавлених осіб, що відкликає вищезазначену заяву та не дає згоди на підписання дружиною ОСОБА_3 вказаних договорів (т. 1 а. с. 6).
 
41.        06 вересня 2013 року ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шпитьковською С. В. та зареєстрований у реєстрі за № 2304, за умовами якого продавець продала, а покупець купила земельну ділянку площею 0,0293 га, кадастровий номер 3220882601:01:010:0245, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка належить продавцю на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 714903, виданого Бориспільським районним відділом земельних ресурсів 19 лютого 2007 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 липня 2006 року № 2823 (т. 1 а. с. 7-8).
 
42.        06 вересня 2013 року ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шпитьковською С. В. та зареєстрований у реєстрі за № 2302, за умовами якого продавець продала, а покупець купила земельну ділянку площею 0,1250 га, кадастровий номер 3220882601:01:010:0244, цільове призначення -для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка належить продавцю на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 714904, виданого Бориспільським районним відділом земельних ресурсів 19 лютого 2007 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 липня 2006 року № 2820 (т. 1 а. с. 9-10).
 
43.        Вказані договори купівлі-продажу земельної ділянки містять застереження, що вони укладені за згодою чоловіка продавця ОСОБА_1 , викладеної у вигляді заяв, справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом КМНО Морозовою Т.О. за реєстровим № 1740 та зберігається при примірнику договору, призначеному для зберігання у справах приватного нотаріуса.
 
44.        06 вересня 2013 року ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) уклали договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва, яким є незавершений будівництвом житловий будинок, літ. А-ІІ, готовністю 75 % за адресою:  АДРЕСА_1 , загальною площею 213 кв. м, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шпитьковською С.В. та зареєстрований у реєстрі за № 2300 (т. 1 а. с. 11-12). 
 
45.        Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 вересня 2013 року у справі № 369/5176/13-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. 
 
46.        16 вересня 2013 року ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_6 (покупець), від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_7 , уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0293 га, кадастровий номер 3220882601:01:010:0245, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, з ціною продажу 47 500,00 грн, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гунько І. І., зареєстрований в реєстрі за № 1926 (т. 1 а. с. 11-12), купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1250 га, кадастровий номер 3220882601:01:010:0244, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, з ціною продажу 225 000,00 грн, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гунько І. І., зареєстрований в реєстрі за № 1924 (т. 1 а. с. 13-14), договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва, яким є незавершений будівництвом житловий будинок, літ. А-ІІ, готовністю 75% за адресою:  АДРЕСА_1 , загальною площею 213 кв. м, розташований на земельній ділянці, площею 0,1250 га, з кадастровим номером 3220882601:01:010:0244, з ціною продажу 200 000,00 грн, договір посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гунько І. І., зареєстрований в реєстрі за № 1925 (т. 1  а. с. 15-16).
 
47.        У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання правочинів недійсними. Справа розглядалася судами неодноразово.
 
48.        Бориспільський міськрайонний суд Київської області рішенням від 16 листопада 2015 року у справі № 359/3661/14, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 01 березня 2016 року, позов задоволено, визнано недійсними договори купівлі-продажу нерухомого майна, укладені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 06 вересня 2013 року (т. 1 а. с. 17-22).
 
49.        Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 07 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду скасував, справу передав до суду першої інстанції на новий розгляд (т. 1 а. с. 91-94).
 
50.        Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2021 року у справі № 359/3661/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року та постановою Верховного Суду від 17 січня 2023 року (копія знаходиться на а. с. 101 - 113 т. 1) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними, позов задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва, укладений 06 вересня 2013 року між ОСОБА_3 (як продавцем) та ОСОБА_4 (як покупцем), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпитковською С. В. та зареєстрований в реєстрі за № 2300, визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, вчинений 06 вересня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпитковською С. В. та зареєстрований в реєстрі за № 2302. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 06 вересня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шпитковською С. В. та зареєстрований в реєстрі за № 2304. Розподілено судові витрати (т. 1 а. с. 101-113, т. 2 а. с. 24-31). 
 
51.        Відповідач ОСОБА_2 є пенсіонером за віком, 1951 року народження (т. 1 а. с. 168), особою з інвалідністю І групи (т. 1 а. с. 169).
 
52.        Згідно з довідкою про доходи, ОСОБА_2 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернівецькій області та отримує пенсію за віком. За період з 01 січня 2018 року по 31 березня 2023 року розмір отриманої пенсії склав 142 405,00 грн (т. 1 а. с. 170-171), інші доходи відсутні, що підтверджується витягом з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 2013-2021 роки (т. 1 а. с. 172-174).
 
53.        Відомості про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на об`єкти житлової нерухомості згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 19 травня 2023 року відсутні (т. 1 а. с. 175-178).
 
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
 
54.        Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
55.        Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
 
56.        Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває прав власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України).
 
57.        Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). 
 
58.        Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
59.        За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
 
60.        Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
 
61.        Положення статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
 
62.        Тобто, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, від його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).
 
63.        Верховний Суд у постанові від 11 вересня 2019 року у справі №621/1905/16 дійшов висновку, що оскільки нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, відчужене (вибуло) без згоди позивача, тобто поза волею власника, не залишилося як внесок у статутному фонді товариства, а було відчужене третій особі, то підлягають задоволенню позовні вимоги в частині витребування цього майна з чужого незаконного володіння особи.
 
64.        Верховний Суд у постанові від 23 червня 2022 року у справі №520/1146/15 підтвердив законність вимог про витребування квартири, яка вибула із спільної сумісної власності без згоди іншого з подружжя.
 
65.        Велика Палата Верховного Суду у пункті 115 постанови від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 вказала, що особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться.
 
66.        Суди попередніх інстанцій встановили, що спірне майно було набуто ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період шлюбу та належало їм на праві спільної сумісної власності. 
 
67.        Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
 
68.        Співвласники майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (частини перша, друга статті 369 ЦК України). Аналогічні положення викладені у частині першій статті 65 Сімейного кодексу України.
 
69.        Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, тому передати у власність можна лише об`єкт в цілому (постанова Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 661/2576/16-ц).
 
70.        Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
71.        Встановлено, що судовим рішенням у справі № 359/3661/14 визнано недійсними договори купівлі-продажу спірного майна - об`єкта незавершеного будівництва та двох земельних ділянок, які укладені 06 вересня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
 
72.        Суди у справі № 359/3661/14 встановили, що відчуження (продаж) ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу від 06 вересня 2013 року спірного майна (земельних ділянок та незавершеного будівництвом житлового будинку) відбулося за відсутності згоди іншого співвласника - ОСОБА_1 . Суди не встановили, що отримані від продажу кошти були використані ОСОБА_3 в інтересах сім`ї. Здійснивши продаж спільного сумісного майна сторін як подружжя (земельних ділянок та незавершеного будівництвом житлового будинку) шляхом укладення 06 вересня 2013 року договорів купівлі-продажу, ОСОБА_3 знала про відсутність згоди на це ОСОБА_1 як іншого з подружжя, тобто діяла недобросовісно.
73.        Обставини, встановлені судами у справі № 359/3661/14, є преюдиційними для цієї справи. 
 
74.        Отже, встановлено, що спірне нерухоме майно набуто у шлюбі ОСОБА_3 і ОСОБА_1 та є спільним майном подружжя, відчужено ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 без згоди ОСОБА_1 за договорами купівлі-продажу, які визнанні недійcними у судовому порядку. 
 
75.        Враховуючи наведене, суд першої інстанції, встановивши, що спірне майно вибуло із володіння позивача поза його волею на підставі договорів купівлі-продажу від 06 вересня 2013 року, які судовим рішенням визнанні недійсними, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, для витребування на користь позивача спірного майна від добросовісного набувача ОСОБА_2 , яка набула таке майно за відплатними договорами купівлі-продажу від 16 вересня 2013 року. 
 
76.        Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок про задоволення позову ОСОБА_1 .
 
77.        Водночас, суд апеляційної інстанції необґрунтовано виходив з того, що позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки спірні земельні ділянки та об`єкт незавершеного будівництва є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, частки у якій є невизначеними, а титульним власником цього майна до його відчуження була відповідач ОСОБА_3 , тому у разі витребування майна воно б підлягало поверненню саме їй.
 
78.        Апеляційний суд не врахував, що спірне майно набуто ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період шлюбу та належало їм на праві спільної сумісної власності, тому задоволення вимог про витребування такого майна є ефективним способом захисту порушеного права позивача та призведе до повернення сторін до попереднього стану, який існував до вчинення правочинів щодо відчуження спірного майна, тобто перебування майна у спільній сумісній власності подружжя. 
 
79.        Сам факт реєстрації спірного майна за ОСОБА_3 до відчуження його третім особам не спростовує того, що таке майно перебувало у спільній сумісній власності подружжя. Так само реєстрація права власності на спірне майно за ОСОБА_1 на підставі судового рішення про витребування такого майна із чужого незаконного володіння не призведе до того, що позивач стане одноосібним власником спірного майна, оскільки таке майно набуте у період шлюбу, а тому на нього поширюється режим спільної сумісної власності. 
 
80.        При цьому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні вимог про визнання за ним права власності на спірне майно, оскільки окремих вимог щодо поділу майна подружжя в частині спірного нерухомого майна ОСОБА_1 не заявляв та не зазначав жодних правових підстав для заявленої вимоги про визнання права власності на майно, що є спільною власністю подружжя, виключно за позивачем, без урахування частки, що належить ОСОБА_3 та без визначення розміру такої частки.  
 
81.        Також колегія суддів не може погодитися із висновками суду апеляційної інстанції про те, що  ОСОБА_8  як співвласник земельних ділянок та об`єкта незавершеного будівництва не позбавлений права звернутися до ОСОБА_3 з вимогою про стягнення компенсації вартості частки в праві спільної власності, відчуженої ОСОБА_3 без його згоди, недобросовісність дій якої встановлена судовими рішеннями.
 
82.        Встановлено, що у липні 2013 року (тобто до відчуження ОСОБА_3 спірного майна) ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 з вимогами про поділ спільного сумісного майна подружжя.  
 
83.        Судовими рішеннями у справі № 369/7042/13 здійснено поділ спільного сумісного майна між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . 
 
84.        Так, Києво-Святошинський районний суд Київської області в рішенні від 24 квітня 2014 року у справі № 369/7042/13 зазначив: «Оскільки на час розгляду справи земельні ділянки за адресою: с. Гнідин, Бориспільський район, Київська область, разом з об`єктом незавершеного будівництва відчужені третій особі за договорами, які на час розгляду справи не визнані недійсними, вони не є предметом поділу, тому дане майно до складу поділу майна не включається. При поділі майна ОСОБА_1 просив суд відійти від принципу рівності часток подружжя, оскільки ОСОБА_3 неправомірно відчужила майно, розташоване в с. Гнідин Бориспільського району Київської області, без його згоди. Суд до уваги дані обставини не бере, оскільки доказів цим обставинам подано не було, позивач за уточненими позовними вимогами дане майно не включив до предмету поділу, також з пояснень представників вбачається, що ОСОБА_1 був поданий позов про визнання договорів недійсними та застосування наслідків недійсності правочину».
 
85.        Рішення Києво-Святошинський районний суд Київської області від 24 квітня 2014 року в зазначеній частині залишене без змін після апеляційного та касаційного переглядів. 
 
86.        Враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 звертався до суду із позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя до відчуження ОСОБА_3 спірного майна (земельних ділянок та об`єкта незавершеного будівництва), таке майно не було предметом поділу між  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , остання не виплатила позивачу компенсацію вартості частки в праві спільної власності, відчуженої нею без згоди позивача, та договори купівлі-продажу, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , визнані недійсними судовими рішеннями, тому витребування спірного майна від добросовісного набувача ОСОБА_2 та повернення його до спільною сумісної власності подружжя призведе до належного захисту порушеного права ОСОБА_1 .
 
87.        Щодо висновку суду апеляційної інстанції про те, що за обставин цієї справи задоволення позову про витребування майна матиме наслідком покладення на відповідача як на добросовісного набувача індивідуального й надмірного тягаря, що призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то колегія суддів не може погодитися із таким висновком, з огляду на те, що законодавство України надає відповідачу після завершення цього судового процесу додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Відповідач як добросовісний (кінцевий) набувач не позбавлена можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого придбала майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Вказане відповідає висновку Верховного Суду України, наведеному у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15 та висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 488/6211/14-ц та від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц.
 
88.        Посилання апеляційного суду на майновий стан відповідача ОСОБА_2 та на те, що договори-купівлі продажу спірного майна були укладені у 2013 році та з урахуванням зміни вартості нерухомого майна з того часу ОСОБА_2 у разі стягнення збитків з проміжного набувача не матиме можливості придбати житлову нерухомість, не можуть бути достатньою підставою для відмови у задоволенні вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, заявлені ОСОБА_1 , з володіння якого спірне майно вибуло не з його волі на підставі правочинів, які визнанні судовим рішенням недійсними. 
 
89.        Отже, суд апеляційної інстанції помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції. Тому постанова Київського апеляційного суду від 23 липня 2025 року підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2024 року.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
90.        Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
91.        Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанцій - скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Щодо судових витрат
 
92.        Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
93.        Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
 
94.        Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК Україниякщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
95.        Відповідно до квитанції від 06 жовтня 2025 року ОСОБА_1 сплатив судовий збір за подання касаційної скарги у сумі 7 560,00 грн.
 
96.        Оскільки суд касаційної інстанції за результатами касаційного перегляду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування постанови суду апеляційної інстанції із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, яким позов  ОСОБА_1 задоволено, тому на користь останнього підлягає відшкодуванню судовий збір, сплачений ним у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.
97.        З урахування наявності підстав для звільнення ОСОБА_2 від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», сплачена ОСОБА_1 сума судового збору підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Керуючись статтями 141, 400, 406, 409, 413, 416, 419 ЦПК України,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 23 липня 2025 рокускасувати. 
 
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2024 року залишити в силі. 
 
Компенсувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 7 560 грн (сім тисяч п`ятсот шістдесят).
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                              А. А. Калараш
 
Судді:                                                                                              А. І. Грушицький
 
І. В. Литвиненко
 
Є. В. Петров
 
В. В. Сердюк