ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 568/1956/24
Провадження № 1-кп/568/24/26

"29" січня 2026 р. м.Радивилів

Радивилівський районний суд Рівненської області
суддя ОСОБА_1 
секретар судового засідання ОСОБА_2 
прокурор ОСОБА_3 
обвинувачений ОСОБА_4 
адвокат ОСОБА_5 
розглянувши обвинувальний акт у кримінальному провадженні №42024183330000045 (від 19.09.2024 р.) по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Червоноград, Львівської області, житель АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, одружений, офіційно працевлаштований ТзОВ «Електроконтакт Україна», на утриманні неповнолітніх та непрацездатних осіб немає, не депутат, раніше не судимий, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 будучи військовозобов`язаним, придатним за станом здоров`я для проходження військової служби та не маючи правових підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, перебуваючи на військовому обліку військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також за відсутності підстав для заміни військової служби альтернативною (невійськовою), передбачених ст. 2 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», 05 червня 2024 року близько 10 год. 00 хв. відмовився від отримання повістки для відправки 05.06.2024 о 11 год. 00 хв. на військову службу під час загальної мобілізації у складі команди НОМЕР_1 , яку йому було вручено відповідно до Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», мотивуючи відмову тим, що військова служба суперечить його релігійним переконанням. Зміст повістки ОСОБА_4 в подальшому було доведено усно.
ОСОБА_4 діючи всупереч вимогам ст. 65 Конституції України, п. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента України № 65/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України № 2105-ІХ від 03.03.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію», Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 1487 від 30 грудня 2022, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки, достовірно знаючи та розуміючи, що йому потрібно з`явитись 05 червня 2024 року о 11 год. 00 хв. до ІНФОРМАЦІЯ_3 для проходження військової служби, у зв`язку із призовом під час мобілізації, без поважних причин, умисно не з`явився за викликом та про причину неявки до ІНФОРМАЦІЯ_2 не повідомив.
Дії обвинуваченого кваліфіковані, як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні злочину не визнав. Пояснив, що за станом здоров`я будь-яких протипоказань для військової служби він не має, пройшов медичну комісію, за результатами якої його визнано придатним до військової служби. Але релігійні переконання не дозволяють йому одягати військову форма та брати до рук зброю.
05.06.2024 р. перебуваючи в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 йому вручено повістку для відправки 05.06.2024 р. о 11:00 год. на військову службу під час мобілізації. Після отримання повістки, він побачив, що це «бойова повістка», а не запрошення на засідання комісії щодо вирішення питання проходження ним військової служби у спосіб, який не суперечить його релігійним переконанням. Оскільки, він не має юридичних знань, а працівники ТЦК не забезпечили участь адвокати при врученні повістки, тому він відмовився від підпису за отримання повістки, проте оригінал повістки про виклик на військову службу знаходиться у нього (та надана суду для огляду).
Зауважив, що він постійно повідомляв працівників ТЦК, що не може служити у війську, бо він є членом об`єднання Свідків Єгови та просив замінити йому військову службу на альтернативну, як це передбачає Конституція України. 
ОСОБА_4 зазначив, що 28 років відвідує релігійне об`єднання Свідків Єгови. У 1998 році охрестився. Вже тривалий час він вивчає Біблію, дотримується визначених у ній принципів. У розділі 20:13 зазначено «Не вбий»; у ОСОБА_6 розділ 4:3 вказано: «вони перекують свої мечі на рала, на серпи - свої списи. Народ проти народу не буде меча піднімати, ані не будуть більше вчитися воювати». Зазначене забороняє йому одягати військову форму, брати до рук зброю, допомагати військовим, тобто все, що пов`язано з військовою службою він не може виконувати за своїми релігійними переконаннями. Його релігійні погляди на заборону служби у війську глибокі і порушити він їх не може. З цих причин 05.06.2024 р. він свідомо не прибув до ТЦК для проходження військової служби, у зв`язку із призовом за мобілізацією.
Захисник обвинуваченого в судовому засіданні зазначив, що ОСОБА_4 дійсно не з`явився 05.06.2024 року о 11 год. 00 хв. до ІНФОРМАЦІЯ_3 для проходження військової служби під час мобілізації, у зв`язку з його релігійними переконаннями. Враховуючи особу обвинуваченого, який характеризується позитивно, має міцні соціальні зв`язки, сплачує податки, просив застосувати до обвинуваченого ст. 75 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням.
В судовому засіданні заслухано свідка ОСОБА_7 (член об`єднання Свідків Єгови), який повідомив, що ОСОБА_4 з 1997 р. є членом релігійного об`єднання Свідків Єгови. У Біблії записано, що Свідки Єгови не повинні воювати. Це означає, що члени їх релігійного об`єднання не мають право проходити службу в арміії, воювати, одягати військову форму, брати до рук зброю. ОСОБА_4 не прибув до ТЦК у червні 2024 року для відправки його у військову частину, бо він не може порушити їхні заповіді та йти воювати. Йому відомо, що ОСОБА_4 просив замінити йому військову службу на альтернативну.
В судовому засіданні свідки ОСОБА_8 (заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ) пояснив, що за наслідками проходження ВЛК ОСОБА_4 визнаний придатним для служби в ЗСУ, підстав для відстрочки від проходження служби не було, а тому йому була вручена повістка для відправки 05.06.2024 р. о 11:00 год. на військову службу під час загальної мобілізації. ОСОБА_9 відмовився від отримання вказаної повістки, про що складено відповідний акт. В подальшому ОСОБА_4 подав письмову заяву про відмову від проходження військової служби, у зв`язку з релігійними переконаннями. У визначений в розписці час не з`явився. Свідок зазначив, що відповідно до ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» ОСОБА_4 не належить до категорії громадян, які мають право на відстрочку від призову під час мобілізації. Релігійні переконання не є підставою для відстрочки.
Свідки ОСОБА_10 (начальник групи документального забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_4 ) та ОСОБА_11 (старший офіцер відділення ІНФОРМАЦІЯ_4 ), пояснили, що ОСОБА_4 пройшов медичний огляд та був визнаний придатний для проходження військової служби. Обвинувачений відмовився від підпису про отримання повістки для відправки на військову службу під час загальної мобілізації, а тому складено акт про відмові від отримання повістки. У зв`язку з чим, про необхідність прибути для відправки 11:00 год. 05.06.2024 р. до військової частини, йому було оголошено усно, що зафіксовано актом відмови. Проте, ОСОБА_4 у визначений час 05.06.2024 р. без поважних причин не з`явився за викликом.
Свідки зазначили, що станом на 05.06.2024 р. підстави для відстрочки або звільнення від проходження військової служби під час мобілізації у ОСОБА_4 відсутні. Відповідно до норм законодавства, релігійні переконання не є підставою для відстрочки або звільнення від призову під час мобілізації.
Отже, показаннями свідків підтверджується факт ухилення ОСОБА_4 від призову на військову службу під час мобілізації без поважних причин.
Судом досліджено наступні докази:
- рапорт прокурора про результати вивчення матеріалів повідомлення про вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення передбаченого ст.. 336 КК України (а.с. 88);
- витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 19.09.2024 р., згідно з якого відомості про кримінальне провадження №42024183330000045 внесені на підставі повідомлення ТЦК за правовою кваліфікацією ст. 336 КК України (а.с. 87);
- повідомлення ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 16.07.2024 р. про вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, на підставі якого 19.09.2024 р. внесені відомості до ЄРДР за ст. 336 КК України (а.с. 94);
- інформація начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 19.11.2024 р., з якої вбачається, що при врученні ОСОБА_4 повістки 05.06.2024 р. на відправку у в/ч НОМЕР_1 , він відмовився підписувати надану йому повістку, про що складено відповідний акт. Відеофіксація не здійснювалася з технічних причин (а.с. 95);
- акт комісії від 05.06.2024 р. про відмову ОСОБА_4 від отримання повістки на відправку його у складі команди НОМЕР_1 , у зв`язку з чим текст повістки зачитано усно та повідомлено про прибуття 05.06.2024 р. до відправку до військової частини (а.с. 97);
- копією розписки про отримання ОСОБА_4 повістки про відправку о 11:00 год. 05.06.2024 р. до в/ч НОМЕР_1 , без підпису (а.с. 98);
- копією картки обстеження та медичного огляду військовозобов`язаного від 27.04.2022 р., згідно з якою ОСОБА_4 визнано придатним до військової служби (а.с. 99);
- копією довідки військово-лікарської комісії №104/2 від 27.04.2022 р., з якої вбачається, що старший сержант ОСОБА_4 пройшов медичний огляд, за результатами якого визнаний придатним до військової служби (а.с. 100);
- копію картки обстеження та медичного огляду військовозобов`язаного від 16.11.2023 р., згідно з якою ОСОБА_4 визнано придатним до військової служби (а.с. 102);
- копію довідки військово-лікарської комісії №169/6 від 16.11.2023 р., з якої вбачається, що старший сержант ОСОБА_4 пройшов медичний огляд, за результатами якого визнаний придатним до військової служби (а.с. 103);
- копію військово-облікової картки № НОМЕР_2 , з якого вбачається, що ОСОБА_4 27.04.2022 р. взято на облік військовозабов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 104);
- заяву ОСОБА_4 до начальнику ІНФОРМАЦІЯ_7 від 06.08.2024 р. про відмову від проходження військової служби з релігійних переконань (а.с. 105);
- довідку №2421 від 25.04.2022 р., з якої вбачається, що ОСОБА_4 з 27.09.1997 р. є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні (а.с. 106);
- поіменний список військовозобов`язаних, які призвані ІНФОРМАЦІЯ_6 від 05.06.2024 р., відповідно до якого ОСОБА_4 не прибув для відправки до військової частини (а.с. 107);
- інформацію Дубенського районного сектору № 3 Філії ДУ «Центр пробації» у Рівненській області від 18.11.2024 р. про те, що ОСОБА_4 станом на 18.11.2024 р. на обліку не перебуває (а.с. 119);
- інформацію Радивилівського управління Дубенської філії Рівненського обласного центру зайнятості від 18.11.2024 р. про те, що ОСОБА_4 з лютого 2022 р. по 18.11.2024 р. на обліку в Радивилівському управлінні, як безробітний не перебуває (а.с. 120);
- повістки про виклик ОСОБА_4 до ІНФОРМАЦІЯ_4 на 17.11.2023 р., 16.11.2023 р. та 15.11.2023 р., з відмітками про прибуття (а.с. 126-128);
- повістки про виклик ОСОБА_4 для уточнення облікових даних на 21.06.2022 р., 27.04.2022 р. та 05.04.2022 р., з відмітками про прибуття (а.с.129-131);
- оригіналом повістки на відправку (наданої ОСОБА_4 для огляду в судовому засіданні), якою зобов`язано його з`явитися 05.06.2024 р. о 11:00 год. за адресою: АДРЕСА_2 (до ІНФОРМАЦІЯ_4 ), попереджено про наслідки неявки (а.с. 139).
Заслухавши обвинуваченого, свідків, дослідивши обставини кримінального провадження, проаналізувавши та оцінивши надані докази, суд дійшов висновку про те, що вина ОСОБА_4 в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.
Аргументи ОСОБА_4 з приводу того, що він не міг проходити військову службу, у зв`язку з релігійними переконаннями, суд вважає необґрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного.
Стаття 336 КК України передбачає ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Прямим умисел є тоді, коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК України).
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 на всій території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжений Указами Президента України і діє до теперішнього часу.
У зв`язку з військовою агресією РФ проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 оголошено про проведення загальної мобілізації.
Згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Частиною 4 статті 35 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.
Положеннями частини 3 статті 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачено, що ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.
Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» визначено організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби, якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина.
Статтями 1, 4 вказаного Закону передбачено, що альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.
На альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.
Законодавство України відрізняє два види військової служби: строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації. Якщо в разі призову на строкову військову службу для сумлінного відмовника доступна можливість замінити таку службу альтернативною відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», то в разі призову під час мобілізації закон не передбачає такої можливості й, відповідно, процедури заміни.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 , 23.08.1975 р., будучи військовозобов`язаним, призивався не на строкову військову службу, яку можливо замінити на альтернативну, а був призваний на військову службу в Збройні Сили України за мобілізацією.
Суд враховує, що загальну військову мобілізацію оголошено з легітимною метою оборони від агресії, яка загрожує існуванню нації. Захист нації та життя її людей може розглядатися як легітимний інтерес у громадській безпеці для захисту прав і свобод інших людей, включно й цивільних осіб. Якщо існування України поставлено під загрозу, то держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних). Така легітимна мета дозволяє державі впроваджувати пропорційні обмеження, у тому числі виключати можливість відмови від військової служби з міркувань, зумовлених певними переконаннями.
Щодо посилання обвинуваченого на численні рішення ЄСПЛ, що стосуються відмови від військової служби через релігійні переконання (зокрема, рішення «Bayatyan v. Armenia» від 07 липня 2011 року, № 23459/03), суд враховує позицію Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові N 573/838/24 від 27.10.2025 р., в якій зазначено, що ситуація, в якій перебуває Україна внаслідок масштабної агресії з боку Російської Федерації, не дає можливості вважати висновки ЄСПЛ, які стосувалися подій в обстановці мирного часу, беззастережно застосовними до питання, яке вирішує суд. Відсутні підстави вважати, що право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, гарантоване частиною 4 статті 35 Конституції України, поширюється на ситуацію, що загрожує існуванню нації. 
Суд не бере до уваги посилання обвинуваченого на висновки Верховного Суду, які містяться у постановах № 344/12021/22 від 02.05.2024 та № 601/2491/22 від 13.06.2024, оскільки Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду 27.10.2025 у справі №573/838/24 дійшла висновку, що релігійні переконання не можуть бути підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності у разі її ухилення від мобілізації.
Суд констатує, що законодавство не передбачає можливості уникнути призову за мобілізацією на підставі релігійних або нерелігійних переконань, навіть якщо їх щирість і послідовність не ставиться під сумнів, і таке обмеження свободи сповідувати свої релігійні або нерелігійні переконання має легітимну мету.
Жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.
Суд вважає, що ситуація, у якій перебуває держава, позначається також і на обсязі права на сумлінну відмову, тому не погоджується з доводами обвинуваченого щодо абсолютної неможливості для сумлінного відмовника бути призваним за мобілізацією з міркувань, які виходять за межі носіння або використання зброї. Наприклад, на думку суду, необхідність підкоритися військовому керівництву і правилам служби, що не пов`язані з носінням і використанням зброї, не є настільки істотним втручанням у свободу сповідувати свої переконання, щоб вважати їх непропорційними за ситуації, в якій такі обмеження запроваджені.
Таким чином, суд зазначає, що законодавство не допускає відмову від призову під час мобілізації з міркувань релігійних або інших переконань, і така відмова, навіть якщо щирість і послідовність цих переконань не викликає сумніву, зумовлює відповідальність за статтею 336 КК України. 
Судом встановлено, що ОСОБА_4 будучи військовозобов`язаним та придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, знаючи про відсутність будь-яких рішень щодо заміни йому військової служби на невійськову, не маючи підстав на альтернативну службу під час мобілізації на особливий період, отримавши 05.06.2024 р. повістку, без поважних причин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 для відправки у військову частину НОМЕР_1 для проходження військової служби в Збройних Силах України за призовом під час мобілізації, на особливий період, чим ухилився від призову за мобілізацією.
У ОСОБА_4 відсутні фактичні та юридичні підстави для сумлінної відмови від військової служби, правова оцінка його дій як ухилення від призову за мобілізацією не суперечить вимогам частини 4 статті 35 Конституції України і статті 9 Європейської конвенції з прав людини. Притягнення до кримінальної відповідальності за такі дії не є примусом, що принижує свободу людини мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір, у розумінні частини 2 статті 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права.
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю, його дії правильно кваліфіковані за ст. 336 КК України, як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. В умовах збройної агресії з боку іншої держави, захист Вітчизни набуває особливого значення, тому наслідки ухилення від військової служби в цих умовах завдають ще більшої шкоди інтересам суспільства та через покарання повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень, як обвинуваченим, так і іншими особами, про що зазначено в ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України.
При призначенні покарання, суд враховує ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпечності вчиненого правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, є нетяжким злочином.
У відповідності до ст. 67 КК України обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого - відсутні.
У відповідності до ст. 66 КК України у якості обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, суд враховує активне сприяння розкриттю злочину.
Суд не відносить до обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 - щире каяття, як це вказано в обвинувальному акті, оскільки, основною формою прояву щирого каяття є повне визнання своєї вини, особа щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання.
Проте, в ході судового розгляду обвинувачений вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, жодних заходів для виправлення ситуації особисто не вжив, не висловлював жалю з приводу вчиненого, тому у його діях відсутнє саме «щире каяття».
Судом досліджувалися дані про особу обвинуваченого, при цьому встановлено, що він за місцем реєстрації на диспансерному обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває; за місцем проживання та роботи характеризується позитивно; раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, працевлаштований, не займається суспільно корисливою працею.
Також, суд враховує відсутність каяття з боку ОСОБА_4 і те, що вчинений ним злочин пов`язаний із ситуацією, яка наразі склалася в країні, збройною агресією РФ та конституційним обов`язком кожного громадянина захищати свою країну.
ОСОБА_4 хоча і скоїв умисний нетяжкий злочин, але його поведінка створює в очах громадян та суспільства в цілому негативне враження безладдя, безкарності, тим паче під час введеного на всій території України воєнного стану та мобілізації, що суттєво підвищує ступінь суспільної небезпечності, як вчиненого діяння, так і особи винуватого. 
Звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням або призначення йому більш м`яких покарань, ніж передбачені санкцією ст. 336 КК України, сформує негативну думку інших військовозобов`язаних, вплине на їх бойовий дух та мотивацію, не сприятиме дотриманню мети покарання, сприятиме ухиленню інших осіб від призову на військову службу під час мобілізації, та в свою чергу вплине на якість оборони України, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань.
На думку суду призначене судом покарання із застосуванням ст.75 КК України не сприятиме його меті виправленню та запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень, як самими обвинуваченим, так і іншими особами. А відтак, суд дійшов висновку, що обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції, передбаченої статтею 336 КК України.
Підстав для застосування ст.69 КК України судом не встановлено.
Запобіжний захід ОСОБА_4 під час досудового розслідування та судового розгляду не застосовувався і на цей час підстав для його застосування не вбачається.
Процесуальні витрати- відсутні.
Питання про речові докази необхідно вирішити у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 370, 374 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
Строк відбування покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
Речові докази: оригінал та копія характеристики, копія розпорядження А/4191, копія повістки; картка обстеження та медичного огляду №169/6, довідку 169/6, копію військово-облікового документу, копію заяви про відмову від проходження військової служби, копію довідки, копію акту про відмову в отриманні повістки, копію корінця повістки, копію картки 104/2, копію довідки 104/2 та копію поіменного списку - залишити в матеріалах кримінального провадження.
На вирок може бути подана апеляція до Рівненського апеляційного суду через Радивилівський районний суд Рівненської області протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. 
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Судддя ОСОБА_12 Сільман