ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

04 лютого 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/10821/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Ясенової Т.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 червня 2025 року в адміністративній справі №160/10821/25 (головуючий суддя першої інстанції - Кальник В.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :
Позивач 13.04.2025 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ДПС у Дніпропетровській області, в якому просив:
- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу від 24.01.2025 року №Ф-348-13/67V з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 29712,97 грн;
- зобов`язати відповідача внести зміни до його інтегрованої картки платника податків - (реєстраційний обліковий податковий номер платника податків НОМЕР_1 ), виключивши суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 29712,97 грн.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 червня 2025 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоімки) від 24.01.2025 р. №Ф-348-13/67У з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 29712,97 грн.
Зобов`язано Головне управління ДПС у Дніпропетровській області внести зміни до інтегрованої картки платника податків - ОСОБА_1 (реєстраційний обліковий податковий номер платника податків НОМЕР_1 ), виключивши суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 29712,97 грн..

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що ФОП ОСОБА_1 перебуває на податковому обліку в Дніпровській ДПІ ГУ ДПС у Дніпропетровській області як фізична особа –підприємець з 21.07.2015. Стан платника: 0 - платник податків за основним місцем обліку. ФОП ОСОБА_1 обліковувався: - з 21.07.2015 по 31.03.2019 на спрощеній системі оподаткування (єдиний податок 3 група); - з 01.04.2019 по теперішній час на загальній системі оподаткування. Згідно з нормами частини п`ятої статті 8 Закону № 2464 єдиний внесок для всіх платників єдиного внеску (крім пільгових категорій) встановлено у розмірі 22 відсотки до визначеної бази нарахування єдиного внеску. Надана позивачем довідка за формою ОК-5 містить відомості про нарахування єдиного соціального внеску (ЄСВ) за застраховану особу наявні. Разом з тим, зазначена довідка містить лише інформацію про подані роботодавцем звітні дані, але не підтверджує фактичну сплату зобов`язань по ЄСВ. Вважає, що покладення на працівника правових наслідків виключно на підставі поданої роботодавцем звітності (без підтвердження сплати та без гарантії незмінності цієї звітності) є юридично необґрунтованим та таким, що порушує принцип правової визначеності.
Позивач відзив на скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України. 
У період з 01.09.2025 року по 15.09.2025 року суддя-доповідач Юрко І.В. перебувала у відпустці. У період з 24.09.2025 року по 11.11.2025 року та з 13.11.2025 року по 09.12.2025 року суддя-доповідач Юрко І.В. перебувала на лікарняному. У період з 29.12.2025 року по 11.01.2026 року суддя-доповідач Юрко І.В. перебувала у відпустці.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила наступне.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ФОП ОСОБА_1 обліковувався: з 21.07.2015 року по 31.03.2019 року на спрощеній системі оподаткування (єдиний податок 3 група); з 01.04.2019 року по теперішній час на загальній системі оподаткування.
В автоматичному режимі в ІКП 71040000 ФОП ОСОБА_1 станом на 25.04.2025 обліковується недоїмка на загальну суму 28075,20 грн., а саме: 
за IV квартал 2017 року - 372,23 грн. термін сплати до 19.01.2018 року; 
за І квартал 2018 року - 2457,18 грн., термін сплати до 19.04.2018 року; 
за ІІ квартал 2018 року - 2457,18 грн., термін сплати до 19.07.2018 року; 
за ІІІ квартал 2018 року - 2457,18 грн., термін сплати до 19.10.2018 року; 
за IV квартал 2018 року - 2457,18 грн., термін сплати до 21.01.2019 року; 
за І квартал 2019 року - 2754,18 грн., термін сплати до 19.04.2019 року; 
за ІІ квартал 2019 року - 2754,18 грн., термін сплати до 19.07.2019 року; 
за ІІІ квартал 2019 року - 2754,18 грн., термін сплати до 21.01.2019 року; 
за IV квартал 2019 року - 2754,18 грн., термін сплати до 20.01.2020 року; 
за І квартал 2020 року - 2078,12 грн., термін сплати до 21.04.2020 року; 
за ІІ квартал 2020 року - 1039,06 грн., термін сплати до 20.07.2020 року; 
за ІІІ квартал 2020 року - 3178,12 грн., термін сплати до 19.10.2020 року; 
за IV квартал 2020 року - 2200,00 грн., термін сплати до 19.01.2021 року.
За даними інформаційної системи ДПС України в ІКП по КБК 71040000 ФОП ОСОБА_1 станом на 31.12.2024 року обліковується заборгованість зі сплати єдиного внеску у сумі 29712,97 гривень.
ГУ ДПС була сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) від 24.01.2025 року №Ф-348-13/67У та надіслана на адресу платника рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Поштове відправлення повернуто до ГУ ДПС 12.02.2025 року за закінченням терміну зберігання.
Не погодившись із вимогою про сплату боргу (недоїмки), позивач оскаржив таку вимогу до суду.
Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI (далі по тексту - Закон №2464, в редакції на момент спірних правовідносин).
Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 2 частини першої статті 1 Закону №2464).
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є, крім іншого, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Згідно пунктів 1, 4 частини другої статті 6 Закону №2464 платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску; подавати звітність, у тому числі про основне місце роботи працівника, про нарахування єдиного внеску в розмірах, визначених відповідно до цього Закону, у складі звітності з податку на доходи фізичних осіб (єдиного податку) до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки та порядку, встановлені Податковим кодексом України.
Відповідно до частини четвертої статті 5 Закону №2464 обов`язки платників єдиного внеску виникають: у осіб, зазначених в абзацах другому, третьому, п`ятому та сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, - з дня їх державної реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців».
За змістом пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464 єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (абзац 2 пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464 в редакції станом на 01.01.2017 року).
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 року № 2148-VІІ внесено зміни до абзацу 2 пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464, а саме: слова «році» та «року» замінено відповідно словами «кварталі» та «кварталу».
Після внесених змін норма викладена в такій редакції: «У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску».
Таким чином, у зв`язку із внесеними до Закону №2464 змінами щодо нарахування єдиного внеску його платниками у фізичних осіб - підприємців з 01.01.2017 року виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.
Предметом спору у цій справі є оцінка правомірності вимоги з огляду на наявність у позивача як фізичної особи-підприємця обов`язку сплачувати ЄСВ у мінімальному розмірі, якщо протягом 2017-2020 років він був найманим працівником та його роботодавець сплачував за нього ЄСВ у сумі, що не була меншою за мінімальний розмір.
Разом з тим, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464 в редакції на момент виникнення спірних правовідносин врегульовано не було.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Отже, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону №2464 щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27.11.2019 року у справі №160/3114/19 та в подальшому підтримана у постановах від 04.12.2019 року у справі №440/2149/19, від 23.01.2020 року у справі №480/4656/18, від 04.11.2021 року у справі №140/3209/19, від 18.02.2022 року у справі №420/4911/20.
З матеріалів справи вбачається, що контролюючим органом нараховано позивачу недоїмку зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 29712,97 грн., оформлену вимогою від 24.01.2025 року. До вимоги увійшли: розрахункова сума єдиного соціального внеску за період IV квартал 2017 року по IV квартал 2020 року включно.
Згідно матеріалів справи позивач у період з 2017 року по 2020 рік (включно) працював в ТОВ «Інжинірингова компанія «Металпром», де підприємством позивачу виплачувалася заробітна плата, а роботодавцем сплачувалися податки та інші обов`язкові платежі, в тому числі за загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, що підтверджується долученими позивачем до матеріалів справи на виконання ухвали суду від 09.05.2025 року індивідуальними відомостями про застраховану особу (форми ОК-5).
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на ту обставину, що зазначена довідка форми ОК-5 містить лише інформацію про подані роботодавцем звітні дані, але не підтверджує фактичну сплату зобов`язань по ЄСВ, апеляційний суд вважає безпідставним, оскільки робітник не може нести відповідальність за неправомірні, помилкові дії роботодавця. Як вже зазначалось вище, якщо особа є найманим працівником, така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. В такому випадку не сплата роботодавцем своєчасно єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є вже взаємовідносинами контролюючого органу з роботодавцем.
Вказані обставини відповідачем в апеляційній скарзі не спростовано.
Крім того, судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що контролюючим органом відносно позивача вже було раніше сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-348-13/67/У зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 24350,37 грн., яка була сформована на підставі даних інтегрованої картки платника податку. 
Вказана вимога оскаржена позивачем в судовому порядку та рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.03.2020 року по справі №160/1488/20 визнано протиправною та скасовано вимогу ГУ ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) від 15.052019 року №Ф-348-13/67/У на суму 24350,37 грн. недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску.
Також, податковим органом було сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування №Ф-348-13/67У від 03.02.2021 року на суму 29712,97 грн., яка також оскаржена позивачем в судовому порядку.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.11.2022 року по справі № 160/14182/22 визнано протиправною та скасовано вимогу ГУ ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-348-13/67У від 03.02.2021 року на суму 29712,97 грн. недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску.
Враховуючи викладене, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464 позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у вказані вище періоди єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність визначення позивачу недоїмки з єдиного внеску у загальному розмірі 29712,97 грн., відтак, оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) є протиправною та підлягає скасуванню.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення адміністративного позову.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.
Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 червня 2025 року в адміністративній справі №160/10821/25 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 червня 2025 року в адміністративній справі №160/10821/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 

Головуючий - суддя І.В. Юрко 

суддя С.В. Білак 

суддя Т.І. Ясенова