КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
                                    
Апеляційне провадження                                            
№ 22-ц/824/11176/2025
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
13 листопада 2025 року                                                           місто Київ
                                                                                         справа №761/24544/24
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
                                 суддів: Ратнікової В.М., Рейнарт І.М.
                                 за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді         Притули Н.Г., повний текст рішення складено 31 березня 2025 року, у справі за позовом    ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Золотоворітська» про визнання права власності за набувальною давністю,-
 
          В С Т А Н О В И В:
В липні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила:
визнати за нею право власності на машиномісце VІІІ (вісім), розташоване за адресою:  АДРЕСА_1  за набувальною давністю.
В обґрунтування вимог посилалася на те, що вона після смерті матеріОСОБА_3  звернулася до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначене машиномісце та повідомила нотаріуса про відсутність свідоцтва про право власності на машиномісце. Внаслідок цього нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину на машиномісце.
Вказувала, що забудовник будинку надавав машиномісця кожному інвестору будинку, однак вона не віднайшла документи передані забудовником чи правовстановлюючий документ на право власності на машиномісце.
Зазначала, що її мати ОСОБА_3 все своє життя користувалась машиномісцем як приналежністю до квартири. Після її смерті цим майном продовжила користуватись позивач, яка стала власником 1/2 частини квартири  АДРЕСА_2  на підставі договору дарування від 29 серпня 2019 року та є однією зі спадкоємців решти майна за свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16 січня 2023 року.
Посилалася на те, що оскільки її матір відкрито, безперервно, добросовісно володіла та користувалася спірним машиномісцем з 2004 року до її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , а з цього моменту і до часу звернення до суду з позовом, машиномісцем користується вона, вважає, що наявні підстави для визнання за нею права власності за набувальною давністю на машиномісце.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 березня 2025 рокув задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1  -  ОСОБА_4  подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
На обґрунтування вимог посилалася на те, що суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_3 та позивач не довели фактичного володіння машиномісцем №VIII з 2004 року до моменту подання позову. При цьому суд безпідставно відкинув: визнання відповідачем факту тривалого фактичного користування машиномісцем; відповідь ОСББ «Золотоворітська», яка прямо підтверджує факт використання машиномісцем саме родиною ОСОБА_5 як закріпленого за квартирою АДРЕСА_2 ; первинні документи щодо платежів за утримання будинку, в яких наявні вказівки на паркомісце; логіку спадкування та добросовісного набуття володіння через правонаступництво. 
Вказувала, що суд також не врахував, що навіть за умови відсутності первинного документа про передачу машиномісця у власність, володіння майном може бути добросовісним і відкритим, якщо особа отримала його на підставі фактичних дій забудовника, аналогічно до інших мешканців будинку, але без документального оформлення. Ігнорування цього аспекту суперечить правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у справі №910/17274/17.
Зазначала, що суд першої інстанції, аналізуючи докази на підтвердження факту користування машиномісцем №VIII, дійшов висновку, що банківські виписки та платіжні документи не є належними доказами, оскільки у них не зазначено конкретний номер машиномісця, за яке здійснювалися платежі. Однак такий висновок суду є помилковим і суперечить принципам оцінки доказів, передбаченим ст.89 ЦПК України.
19 червня 2025 року від відповідача ОСББ «Золотоворітська»надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 та визнати за нею право власності на машиномісце VІІІ (вісім), розташоване за адресою: АДРЕСА_1  за набувальною давністю. Вказував на те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем майна, яке перебуває на балансі ОСББ«Золотоворітська», строк її відкритого, безперервного володіння та користування машиномісцемVІІІ (вісім), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням строку крисистування цим місцем її мами, спадкоємцем якої вона є, становить більше 20 років.
В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційної скарги підтримала, просила їх задовольнити. 
Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідача на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з  наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позову.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на нсатупне.
Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, таких як: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для правомірного володіння майном.
Отже, йдеться про добросовісне, безтитульне заволодіння майном особою, яка  у подальшому може претендувати на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може набути право власності на нього, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК) (п.9 постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).
Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року.
При цьому, суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю (п.11 постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).
Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.
Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п.14 постановипленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як вбачається з матеріалів справи, 12 вересня 2002 року ОСОБА_3 та СП «Інус» уклали інвестиційний договір №1209/01 щодо будівництва квартири в житловому будинку АДРЕСА_1 , на третьому поверсі, кількість кімнат - 5, загальна площа - 235,2 кв.м.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2004 року затверджено мирову угоду між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 такого змісту: квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , що складається з 5 кімнат, загальною вартістю 350000 грн. залишається за ОСОБА_3 .
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Як зазначила позивач, вона прийняла спадщину після померлої матері. 
ОСОБА_7 є власником 2/3 частин квартири АДРЕСА_4 на підставі договору дарування 1/2 частки квартири від 29 серпня 2019 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 січня 2023 року (1/3 частина).
Постановою від 16 лютого 2024 року №28/02-31 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Переверзева Г.О. відмовила   ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на машиномісце VІІІ (вісім), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю державної реєстрації на нього в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалася на те, що забудовник будинку надавав машиномісця кожному інвестору будинку, однак вона не віднайшла документи передані забудовником чи правовстановлюючий документ на право власності на машиномісце. Зазначала, що її мати                ОСОБА_3 все своє життя користувалась машиномісцем як приналежністю до квартири. Після її смерті цим майном продовжила користуватись позивач, яка стала власником 1/2 частини квартири  АДРЕСА_2 . Посилалася на те, що оскільки її матір відкрито, безперервно, добросовісно володіла та користувалася спірним машиномісцем з 2004 року до її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , а з цього моменту і до часу звернення до суду з позовом, машиномісцем користується вона, вважає, що наявні підстави для визнання за нею права власності за набувальною давністю на машиномісце.
З матеріалів справи встановлено, що житловий будинок з підземними гаражами по АДРЕСА_1 було введено в експлуатацію у 2002 році, що підтверджується актом про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.
Згідно акту приймання-передачі багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 від 12 лютого 2002 року, житловий будинок з підземним паркінгом по АДРЕСА_1 було передано з балансу СП «Інус» на баланс ОСББ «Золотоворітська».
Таким чином, будинок АДРЕСА_1 з підземним паркінгом перебуває в управлінні ОСББ «Золотоворітська», що також підтверджується листом Шевченківської РДА в місті Києві від 05 березня 2025 року.
Згідно відповіді ОСББ «Золотоворітська» підземний паркінг, де розташоване машино-місце VІІІ (вісім) є частиною майнового комплексу разом з будинком АДРЕСА_1 та окремо обліковується на балансі ОСББ «Золотоворітська». При будівництві будинку АДРЕСА_1 за кожною квартирою було закріплено окреме машино-місце у підземному паркінгу згідно плану-схеми. З 2003 року машино-місце VІІІ (вісім) в підземному паркінгу будинку АДРЕСА_1 обліковується та використовується власниками квартири АДРЕСА_2 цього будинку. З 2004 року зазначене машино-місце використовувалося ОСОБА_3 , а після її смерті у березні 2021 року - ОСОБА_1 . Управління та обслуговування підземного паркінгу будинку АДРЕСА_1 здійснюється ОСББ «Золотоворітська». З моменту здачі в експлуатацію будинку АДРЕСА_1 з підземним паркінгом у 2002 році, власники квартир АДРЕСА_2 цього будинку щомісячно платили експлуатаційний платіж за обслуговування машино-місця VІІІ (вісім). Будь-якої заборгованості за власниками станом на 01 квітня 2024 року не має.
З план-схеми з Технічного паспорту будинку АДРЕСА_1 вбачається, що у ньому позначенімашиномісцяпідземного паркінгу та номери квартир, за якими ці місця закріплені. 
Як зазначено у відповідях КМ КМР «КМ БТІ» №062/14-2641 від 10березня 2025 року на адвокатський запит, КМ КМР «КМ БТІ» підтвердило виготовлення технічного паспорту на квартирний (багатоповерховий) житловий будинок АДРЕСА_1 станом на дату проведеної технічної інвентаризації - 02жовтня 2002 року.
На підтвердження тієї обставини що ОСОБА_3 несла витрати за утримання машиномісця VІІІ (вісім), представником позивача були надалі виписки по рахункам. 
Як вбачається з відповіді Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 05 квітня 2024 року №056-2029 Головним управлінням житлового забезпечення КМДА та Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) наказ про видачу свідоцтва про право власності на машино-місце VІІІ (вісім) в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_1 , а також свідоцтво про право власності на вказане машино-місце не видавалися.
Відповідно до відповідей з КП КМП «КМ БТІ» від 15 лютого 2024 року та від 20 жовтня 2025 року за даними реєстрових книг КП КМП «КМ БТІ» реєстрація права власності на об'єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1  машино-місце VІІІ (вісім) відсутня. 
Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем доведено, що спірним майном - машино-місцемVІІІ (вісім) в підземному автопаркінгу за адресою: АДРЕСА_1 тривалий час (з 2004 року) фактично користуваласяматір позивача -           ОСОБА_8 , як власникквартири АДРЕСА_4 , а після смерті останньоїу 2021 році, вказаним машино-місцем почала користуватися сама позивач. 
Таким чином, оскільки позивачем доведено, що володіння майном - машино-місцемVІІІ (вісім) в підземному автопаркінгу за адресою: АДРЕСА_1 було відкритим, добросовісним і безперервним понад 20 років, відповідач вказані обставини визнав, а відтак колегія суддів вважає, що наявніправові підстави для визнання за  ОСОБА_9 права власності на машино-місце VІІІ (вісім) в підземному автопаркінгу за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
Інших осіб, які б заявляли вимоги щодо повернення вказаного нерухомого майна, судом апеляційної інстанції не встановлено, а отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, а відтак дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, отже рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 березня 2025 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову   ОСОБА_10 .
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.
 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 березня 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
 
Позов  ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Золотоворітська» про визнання права власності за набувальною давністю - задовольнити.
 
Визнати за   ОСОБА_11 ою (яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 )право власності на машино-місце VІІІ (вісім) в підземному автопаркінгу за адресою:  АДРЕСА_1  за набувальною давністю.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 21 листопада 2025 року.
 
Головуючий:
 
Судді: