ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року 
м. Київ

справа № 759/1837/24
провадження № 61-4171св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідачка (позивачка за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Ільїна Дар`я Валеріївна на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2024 року у складі судді Горбенко Н. О., додаткові рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 листопада 2024 року у цьому ж складі суду та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Кафідової О. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості частки автомобіля, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у 2008 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 почали спільно проживати як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. 11 листопада 2011 року вони зареєстрували шлюб, який рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30 червня 2022 року (справа № 755/1704/22 ) було розірвано. 
20 січня 2012 року сторони придбали автомобіль марки «Hyundai», модель «i30», 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 179 000,00 грн, що в еквіваленті становило 22 375,00 дол. США. Право власності на вказаний автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_2 , а в технічному паспорті зазначено про наявність у позивача права керувати цим автомобілем. 
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 16 січня 2024 року позивачу стало відомо, що відповідачка змінила державний реєстраційний номер автомобілямарки «Hyundai», модель «i30», 2011 року випуску, який належить їм на праві спільної сумісної власності, на НОМЕР_2 .
Посилаючись на те, що шлюб між сторонами розірвано, користування майном, 
що перебувало у спільній сумісній власності подружжя є неможливим, 
ОСОБА_1 просив суд : стягнути з ОСОБА_2 на його користь компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки «Hyundai», модель «i30», 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 у розмірі 105 153,93 грн, що в еквіваленті становить 2 841,99 дол. США; визнати право особистої власності на зазначений автомобіль за ОСОБА_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на його користь судові витрати. 
У березні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля марки «Chevrolet», модель «Explorer Van», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 .
Зустрічний позов мотивовано тим, що сторони почали спільно проживати лише з 09 жовтня 2011 року, тобто за місяць до реєстрації шлюбу. Оскільки шлюб виявився невдалим, вони з ОСОБА_3 припинили проживати разом та вести спільне господарство 02 лютого 2022 року.
Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, крім автомобіля марки «Hyundai», модель «i30», 2011 року випуску, у грудні 2016 року вони придбали автомобіль марки «Chevrolet», модель «Explorer Van», 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , тип ТЗ: загальний легковий пасажирський, чорного кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_2 
28 грудня 2016 року вона видала довіреність, яка була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новіковою А. В. (далі - приватний нотаріус Новікова А. В.), зареєстрована у реєстрі за № 4550, якою уповноважила ОСОБА_1 та ОСОБА_4 користуватися, а також розпоряджатися від її імені (зокрема, зняти з обліку в органах внутрішніх справ (територіальних органах з надання сервісних послуг МВС України), продати, обміняти, передати в оренду, позичку, заставляти в забезпечення її власних зобов`язань, тощо.
Після припинення шлюбних відносин, ОСОБА_1 продовжував користуватися та розпоряджатися автомобілем марки «Chevrolet», модель «Explorer Van», 2012 року випуску.
07 лютого 2024 року їй стало відомо, 19 травня 2022 року транспортний засіб марки «Chevrolet», модель «Explorer Van», 2012 року випуску, було перереєстровано на ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 19 травня 2022 року № 8041/2022/3181456, за умовами якого ціна автомобіля за домовленістю сторін склала 149 000,00 грн. 
Посилаючись на те, що зазначений автомобільє спільною сумісною власністю подружжя, який ОСОБА_1 відчужив без її згоди та розпорядився грошовими коштами на власний розсуд, ОСОБА_2 просила суд стягнути із 
ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки «Chevrolet», модель «Explorer Van», 2012 року випуску у розмірі 74 500,00 грн, а також понесені судові витрати. 
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2024 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки «Hyundai», модель «i30», 2011 року, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , у розмірі 103 206, 64 грн.
Визнано право особистої власності на автомобіль марки ««Hyundai», модель «i30», 2011 року, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 за ОСОБА_2 . 
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування судового збору 1 188,77 грн.
У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 відмовлено.
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що спірний автомобіль придбаний подружжям під час перебування у шлюбі, а тому підлягає поділу між ними в рівних частках. Презумпцію спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 не спростувала. 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на відомості з офіційного веб сайту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, від 16 січня 2024 року, згідно з якими середньоринкова вартість транспортного засобу марки «Hyundai», модель «i30», 2011 року випуску, пробіг - 110 000 км, складає 210 307,86 грн.
ОСОБА_5 , не заперечуючи проти розрахунку в цілому, заперечувала щодо визначеного пробігу автомобіля, зазначивши, що такий є більшим та становить 213 400 км, а тому, згідно з розрахунком, здійсненим на офіційному веб сайті Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, середньоринкова вартість транспортного засобу марки «Hyundai», модель «i30», 2011 року випуску, складає 206 413,27 грн.
Суд надав перевагу доводам ОСОБА_2 , оскільки не встановив обставин, які б спростовували здійснений ОСОБА_2 розрахунок вартості автомобіля, зокрема й невідповідності застосованих при розрахунку складових транспортного засобу, які впливають на коефіцієнт коригування ринкової вартості. 
Клопотань про проведення експертизи сторони у справі не заявляли, інших розрахунків вартості автомобіля марки «Hyundai», модель «i30», 2011 року випуску суду не надали.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що автомобіль марки «Hyundai», модель «i30», 2012 року випуску, є спільною сумісною власністю подружжя.
28 грудня 2016 року ОСОБА_2 видала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_1 та ОСОБА_4 користуватися, а також розпоряджатися від її імені спірним автомобілем. Презумпцію правомірності довіреності від 28 грудня 2016 року та договору купівлі-продажу від 19 травня 2022 року № 8041/2022/3181456 ОСОБА_2 не спростувала.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 не довела, що ОСОБА_1 відчужив спірний автомобіль без її згоди, а отриманими від продажу коштами в розмірі 149 000,00 грн розпорядився на власний розсуд.
Додатковим рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 29 листопада 2024 року (провадження № 2-др/759/167/24) заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 20 000,00 грн.
Додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 листопада 2024 року (провадження № 2-др/759/167/24) мотивовано тим, що розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20 000,00 грн, є пропорційним розміру задоволених вимог ОСОБА_1 та обсягу здійсненої адвокатом роботи. 
Додатковим рішенням Святошинського районного суду міста Києва 
від 29 листопада 2024 року (провадження № 2-др/759/169/24) ОСОБА_2 про розподіл судових витрат та ухвалення додаткового рішення задоволено частково.
Стягнено із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 1 596,00 грн.
Додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 листопада 2024 року (провадження № 2-др/759/169/24) мотивовано тим, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 листопада 2024 року у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 відмовлено. А тому, витрати на професійну правничу допомогу позивачки за зустрічним позовом (відповідачки за первісним позовом) залишаються за нею та не підлягають відшкодуванню.
Що стосується відшкодування витрат на правничу допомогу за первісним позовом, то суд першої інстанції, взявши до уваги розмір задоволених позовних вимог 
(98,1 %), дослідивши наявні у справі докази, дійшов висновку про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1 596,00 грн, що є пропорційним розміру задоволених позовних вимог і відповідає критеріям розумності, справедливості.
Постановою Київського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2024 року та додаткові рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 листопада 2024 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, суд першої інстанції на підставі належно оцінених доказів, поданих сторонами, урахувавши вартість спірного транспортного засобу - автомобіля марки ««Hyundai», модель «i30», 2011 року випуску, державний реєстраційний номер номер НОМЕР_2 , виходячи з інтересів сторін у справі, принципу рівності часток у спільному майні подружжя, дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_2 у порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, на користь ОСОБА_1 103 206,64 грн у рахунок грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля та визнання за ОСОБА_2 права особистої власності на цей автомобіль.
Непогоджуючись із вартістю спірного автомобіля визначеною судом, ОСОБА_2 на її спростування власних розрахунків не надала, клопотань про проведення експертизи не заявляла. 
Крім того, вона не довела, що ОСОБА_1 розпорядився належним їм на праві спільної сумісної власності автомобілем марки «Chevrolet», модель «Explorer Van», 2012 року випуску, без її згоди, а отримані кошти використав не в інтересах сім`ї. 
Відхиляючи доводи відповідачки про те, що на момент укладення договору купівлі-продажу автомобіля від 19 травня 2022 року сторони не проживали як чоловік та дружина, не вели спільне господарство та не були пов`язані спільним побутом і бюджетом, апеляційний суд виходив з того, що з огляду на заявлені ОСОБА_6 , вимоги, такі доводи не входять до предмету доказування у цій справі, а тому не впливають на результат її вирішення.
Залишаючи без змін додаткові рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 листопада 2024 року, суд апеляційної інстанції виходив з того, що надавши оцінку доказам щодо витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, понесеним у суді першої інстанції, урахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу у сумі 20 000,00 грн відповідає критеріям розумності, співмірності, обґрунтованості та пропорційності. 
Апеляційний суд відхилив посилання ОСОБА_1 на те, що понесені ним витрати на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню у повному обсязі (60 000,00 грн), оскільки суд не зобов`язаний присуджувати стороні всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. 
Зважаючи на те, що у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено, а первісний позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме на 98,1 %, суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відшкодування ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у розмірі 1 596,00 грн, що є пропорційним розміру задоволених позовних вимог та відповідає критеріям розумності, справедливості та співмірності. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
У квітні 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Ільїна Д. В., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2024 року, додаткові рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий судовий розгляд. 

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, від 03 серпня 2019 року у справі № 523/8542/15-ц, від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17, від 04 липня 2018 року у справі 711/650/13-ц, від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц, від 17 серпня 2022 року у справі № 545/2396/20 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
Посилається на те, що на порушення норм процесуального права суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги 
ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій не врахували, що єдиним доказом, який він надав на підтвердження вартості автомобіля марки «Hyundai», модель «i30», 2011 року випуску, державний реєстраційний номер номер НОМЕР_2 , є довідка середньоринкової вартості транспортного засобу із сайту Міністерства економіки України, виготовлена відповідно до Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2013 № 403 (далі - Порядок № 403), яка застосовується для цілей оподаткування операцій з продажу або обміну об`єктів рухомого майна відповідно до пункту 173.1 
статті 173 Податкового кодексу України та не визначає ринкову вартість спірного автомобіля, а отже є неналежним доказом. 
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_2 не заперечувала, що вартість 1/2 частки автомобіля складає 103 206,64 грн.
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог, апеляційний суд не надав оцінки доказам, наданим ОСОБА_2 на підтвердження факту припинення шлюбних відносин між сторонами у лютому 2022 року. 
На час укладення договору купівлі-продажу автомобіля марки «Chevrolet», модель «Explorer Van», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 
(19 травня 2022 року) сторони не проживали разом, а отже заявниці не було відомо про укладення ОСОБА_1 зазначеного правочину, грошові кошти за яким він їй не передав, в інтересах сім`ї їх не використовував. 
Зважаючи на наведене висновок судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_2 не довела, що ОСОБА_1 розпорядився грошовими коштами від продажу автомобіля марки «Chevrolet», модель «Explorer Van», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 на власний розсуд, тобто не в інтересах сім`є, є помилковим. 
Суд апеляційної інстанції порушив порядок дослідження доказів та неправильно встановив обставини справи, а тому дійшов помилкового висновку про те, що доводи ОСОБА_2 про те, що на час відчуження спірного автомобіля сторони не приживали як чоловік та дружина не впливають на вирішення спору. 
Вирішуючи питання про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на порушення вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України ОСОБА_1 заяви про те, що докази понесених судових витрат будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення не зробив, а отже мав надати такі докази до закінчення судових дебатів; заява позивача про розподіл судових витрат не містить обґрунтування поважності причин неподання суду доказів про понесення судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, що є самостійною підставою для відмови у відшкодуванні судових витрат. 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 01 квітня 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Ільїна Д. В., на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2024 року, додаткові рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 
Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Ільїна Д. В., з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано з Святошинського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 759/1837/24; надано учасникам справи строк для подання відзиву.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, 
а оскаржуване судове рішення - без змін. 
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що з 11 листопада 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30 червня 2022 року (справа № 755/1704/22) було розірвано.
Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 від 20 січня 2012 року за ОСОБА_2 зареєстровано транспортний засіб - автомобіль марки «Hyundai», модель «i30», 2011 року випуску, об`єм (потужності) двигуна - НОМЕР_6 .
Вартість автомобіля марки «Hyundai», модель «i30», 2011 року випуску, об`єм (потужності) двигуна - НОМЕР_6 , згідно з рахунком-фактурою від 11 січня 2012 року становила 158 100,00 грн.
Відповідно до відомостей з офіційного веб сайту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 16 січня 2024 року, наданих ОСОБА_1 , середньоринкова вартість транспортного засобу марки «Hyundai», модель «i30», 2011 року випуску, пробіг - 110 000 км, складає 210 307,86 грн.
Згідно з відомостями з офіційного веб сайту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 04 березня 2024 року, наданих ОСОБА_2 , середньоринкова вартість транспортного засобу марки «Hyundai», модель «i30», 2011 року випуску, пробіг - 213 400 км, складає 206 413,27 грн.
На підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 15 грудня 2016 року серії НОМЕР_7 за ОСОБА_2 було зареєстровано транспортний засіб - автомобіль марки «Chevrolet», модель «Explorer Van», 2012 року випуску, об`єм двигуна 5300 см3, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 .
Згідно з довіреністю від 28 грудня 2016 року, посвідченою приватним нотаріусом Новіковою А. В., зареєстрованою у реєстрі за № 4550, ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_1 та ОСОБА_4 користуватися, а також розпоряджатися від її імені (в тому числі зняти з обліку в органах внутрішніх справ (в тому числі в територіальних органах з надання сервісних послуг МВС України), продати, обміняти, передати в оренду, позичку, заставляти в забезпечення її власних зобов`язань тощо, автомобілем марки «Chevrolet», модель «Explorer Van», 2012 року випуску, об`єм двигуна 5300 см3, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 .
19 травня 2022 року між ОСОБА_2 , в особі ОСОБА_1 , який діяв на підставі довіреності від 28 грудня 2016 року, та ОСОБА_4 укладений договір купівлі - продажу № 8041/2022/3181456 транспортного засобу марки «Chevrolet», модель «Explorer Van», 2012 року випуску, об`єм двигуна 5300 см3, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 . 
Ціна транспортного засобу за домовленістю сторін склала 149 000,00 грн.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частин першої, другої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України.
Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17, Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 369 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 370 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з частиною третьою статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Згідно з частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Отже, спільне майно подружжя можна поділити шляхом встановлення режиму спільної часткової власності або встановлення режиму приватної власності на конкретну річ для кожного з подружжя (поділити в натурі).
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
Суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.
Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.
Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.
Щодо позову ОСОБА_1 . 
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суди встановили, що автомобіль марки «Hyundai», модель «i30», 2011 року випуску, є спільною сумісною власністю позивача та відповідачки. 
На підтвердження вартості автомобіля марки «Hyundai», модель «i30», 2011 року випуску, пробіг - 110 000 км, позивач надав відомості з офіційного веб сайту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 16 січня 2024 року, згідно з якими середньоринкова вартість спірного транспортного засобу складає 210 307,86 грн. 
Непогоджуючись із визначеною позивачем вартістю автомобіля, ОСОБА_2 , в інтересах якої діяла адвокат Ільїна Д. В., до відзиву на позовну заяву долучила відомості з офіційного веб сайту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 04 березня 2024 року, згідно з якими вартість транспортного засобу марки «Hyundai», модель «i30», 2011 року випуску, пробіг 213 400 км, складає 206 413,27 грн.
Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, надав перевагу доказам наданим відповідачкою, у фактичному користуванні якої перебуває спірний автомобіль, оскільки такі у сукупності є більш вірогідними ніж докази, надані ОСОБА_1 . 
У касаційній скарзі ОСОБА_5 , в інтересах якої діє адвокат Ільїна Д. В., посилається на те, що довідка середньоринкової вартості транспортного засобу із сайту Міністерства економіки України, виготовлена відповідно до Порядку № 403, застосовується для цілей оподаткування операцій з продажу або обміну об`єктів рухомого майна відповідно до пункту 173.1 статті 173 Податкового кодексу України та не визначає ринкову вартість спірного автомобіля, а отже є неналежним доказом; суди дійшли помилкового висновку про те, що ОСОБА_2 не заперечувала, що вартість 1/2 частки автомобіля складає 103 206,64 грн, оскільки не врахували заяву про відмову від визнання зазначених обставин, подану в її інтересах адвокатом Ільїною Д. В., у порядку, визначеному частиною другою статті 82 ЦПК України.
Перевіривши доводи заявниці, Верховний Суд виходить з такого.
Законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 89 ЦПК України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно, тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ.
Подібні за змістом висновки викладено у постановах Верховного Суду 
від 02 березня 2021 року у справі № 922/2319/20, від 16 лютого 2021 року у справі № 913/502/19, від 13 серпня 2020 року у справі № 916/1168/17, від 16 березня 
2021 року у справі № 905/1232/19, від 21°липня 2022 року у справі № 922/3308/20.
Таким чином, неналежні докази та недопустимі докази - це різні поняття.
Водночас відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Заявниця помилково ототожнює категорії належності та допустимості доказів, і не враховує вимоги частини другої статті 89 ЦПК України, відповідно до якої саме суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відомості з офіційного веб сайту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 16 січня 2024 року щодо середньоринкової вартості автомобіля «Hyundai i30», 2011 року випуску, визначеної за формулою, зазначеною у Порядку № 403, не є такими, що отримані з порушенням закону, а отже, не є недопустимим доказом у розумінні ЦПК України. 
Колегія суддів Верховного Суду відхиляє посилання заявниці на те, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, не врахував її заяву про відмову від визнання обставин, а саме про те, що наданий позивачем розрахунок вартості 1/2 частки спірного автомобіля є неправильним, оскільки для здійснення розрахунку зазначено неправильний пробіг автомобіля 110 000 км замість 213 435 км.
Відповідно до частин першої та другої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.
Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку про те, що зазначене положення процесуального закону спрямоване на забезпечення передбачуваності процесуальної поведінки сторін спору та унеможливлення отримання процесуальних переваг недобросовісною стороною спору.
Із матеріалів справи відомо, що як на підставу для відмови від визнання обставин ОСОБА_2 , в інтересах якої діяла адвокат Ільїна Д. В., посилалася на те, що адвокат Ільїна Д. В. не є фахівцем у галузі оцінки вартості транспортних засобів та майна загалом, а тому обставина щодо визнання вартості автомобіля «Hyundai i30», 2011 року випуску у розмірі 206 413,27 грн не визнається відповідачкою оскільки, адвокат Ільїна Д. В. подала такий розрахунок під впливом помилки. 
Надаючи перевагу розрахунку вартості спірного транспортного засобу, здійсненому в інтересах ОСОБА_2 адвокатом Ільїною Д. В., суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, перевірив зазначений розрахунок і не встановив обставин, які б спростовували визначений у ньому розмір вартості спірного автомобіля, зокрема й невідповідності при здійсненні розрахунку складових транспортного засобу, які впливають на коефіцієнт коригування ринкової вартості. 
За таких обставин доводи касаційної скарги про те, що на порушення норм процесуального права, суд першої інстанції не врахував заяву відповідачки про відмову від визнання обставин, подану відповідно до частини другої статті 82 ЦПК України не знайшли свого підтвердження. 
Таким чином, установивши, що автомобіль марки «Hyundai», модель «i30», 2011 року випуску, ринковою вартістю 206 413,27 грн, є спільним сумісним майном подружжя, презумпцію спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 не спростувала, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 частково та стягнення із ОСОБА_2 на його користь 103 206,64 грн у рахунок компенсації вартості 1/2 частки спірного автомобіля та визнання за ОСОБА_2 права особистої власності на цей автомобіль.
Зважаючи на встановлені судами фактичні обставини справи, оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_7 не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 15 жовтня 2020 року у справі № 483/812/19, від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, 
від 30 серпня 2019 року у справі № 523/8542/15-ц.
Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 . 
Вирішуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , суди встановили, що автомобіль марки «Chevrolet», модель «Explorer Van», 2012 року випуску, який 15 грудня 2016 року було зареєстровано за ОСОБА_2 належав сторонам на праві спільної сумісної власності. 
Згідно із довіреністю від 28 грудня 2016 року, посвідченою приватним нотаріусом Новіковою А. В., зареєстрованою у реєстрі за № 4550, ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , укладати в її інтересах правочини, зокрема договір купівлі-продажу автомобіля марки «Chevrolet», модель «Explorer Van», 2012 року випуску.
19 травня 2022 року між ОСОБА_2 , в особі ОСОБА_1 , який діяв на підставі доручення продавця, та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу № 8041/2022/3181456 спірного транспортного засобу. 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що  ОСОБА_2 не довела, що ОСОБА_1 відчужив спірний автомобіль без її згоди, а отриманими від продажу коштами в розмірі 149 000,00 грн розпорядився на власний розсуд.
У касаційній скарзі заявниця посилається на те, що такий висновок судів попередніх інстанцій суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 30 січня 2019 рок у справі № 158/2229/16, від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц, від 09 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17, від 17 серпня 2022 року у справі № 545/2396/20.
У постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16-ц, на яку посилається заявниця у касаційній скарзі, зазначено, що у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.
У постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц, від 09 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17, від 17 серпня 2022 року в справі № 545/2396/20, на які посилається заявниця у касаційній скарзі зазначено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Таким висновкам Верховного Суду оскаржувані судові рішення не суперечать, оскільки фактичні обставини встановлені судами у кожній справі є різними, зокрема у справі, що є предметом касаційного перегляду суди встановили, що ОСОБА_1 мав право на укладення договору купівлі-продажу спірного автомобіля від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності від 28 грудня 2016 року, яка була чинною і не була відкликана заявницею на час укладення зазначеного правочину, а також не визнана у встановленому законом порядку недійсною. 
Зважаючи на наведене, висновок суду апеляційної інстанції про те, що встановлення обставин непроживання сторін однією сім`єю з лютого 2022 року не входять до предмету доказування у цій справі та не впливають на результат її вирішення, є правильним. 
Щодо оскарження додаткового рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 листопада 2024 року
Із матеріалів справи відомо, що 15 листопада 2024 року Смольський звернувся до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового судового рішення, у якій посилався на те, що він поніс судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 60 000,00 грн, які просив покласти на ОСОБА_2 .
На підтвердження зазначеного позивач надав: ордер на надання правничої (правової) допомоги від 26 травня 2022 року серії АА № 1209805; договір про надання правової допомоги від 02 травня 2022 року № 8011, укладений з Адвокатським об`єднанням «Міжнародне об`єднання адвокатів»; додаткову угоду № 2 до договору про надання правової допомоги від 02 травня 2022 року № 8011; акт прийому-передачі наданих юридичних послуг від 15 листопада 2024 року № 759/1837/24, відповідно до якого Адвокатське об`єднання «Міжнародне об`єднання адвокатів» надало всі передбачені умовами договору послуги 
з надання правової допомоги у справі № 759/1837/24 на загальну суму 60 000,00 грн. 
ОСОБА_2 подала заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій, посилаючись на порушення позивачем вимог частини восьмої 
статті 141 ЦПК України, просила залишити його заяву про ухвалення додаткового рішення без розгляду. 
Вирішуючи питання про відшкодування ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дослідивши надані позивачем докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, взяв до уваги заперечення відповідачки та дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 20 000,00 грн, що є співмірним зі: складністю справи та наданими адвокатом послугами; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони. 
У касаційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Ільїна Д. В., посилається на те, що вирішуючи питання про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на порушення вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України ОСОБА_1 заяви про те, що докази понесених судових витрат будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення не зробив, а отже мав надати такі докази до закінчення судових дебатів; заява позивача про розподіл судових витрат не містить обґрунтування поважності причин неподання суду доказів про понесення судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, що є самостійною підставою для відмови у відшкодуванні судових витрат. 
Перевіривши зазначені доводи заявниці, Верховний Суд дійшов висновку про їх необґрунтованість. 
Згідно з вимогами статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно задоволеним позовних вимогам.
Відповідно до вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Із матеріалів справи відомо, що звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 у позовній заяві зазначив орієнтовний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, які просив покласти на відповідачку.
Зважаючи на те, що про стягнення витрат на правничу допомогу позивач заявив у позовній заяві, а докази на підтвердження понесених витрат подав до суду за допомогою підсистеми «Електронний суд» 15 листопада 2024 року, тобто на другий день строку з дня ухвалення рішення судом першої інстанції, а отже не настали підстави для оцінки поважності причин неподання доказів понесених витрат на правничу допомогу до закінчення судових дебатів (постанова Верховного Суду від 08 січня 2026 року у справі № 607/16193/23). 
За таких обставин посилання відповідачки на неврахування судом першої інстанції висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21, з огляду на його нерелевантність, оскільки у вказаній справі у задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу суди відмовили з огляду на подання стороною відповідної заяви та доказів на сьомий день з дня ухвалення рішення судом першої інстанції, тобто поза межами строку, встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України.
Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів, водночас суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Таким чином, доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують і на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а тому касаційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Ільїна Д. В., підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Ільїна Д. В., цих висновків не спростовують.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 141, 400, 401, 409, 416 ЦПК України, ВерховнийСуд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Ільїна Дар`я Валеріївна, залишити без задоволення. 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2024 року додаткові рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: 	І. Ю. Гулейков   Р. А. Лідовець    Д. Д. Луспеник