ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
25 листопада 2025 року 
м. Київ
справа № 613/1247/15-к
провадження № 51-2654км23 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,  
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового
засідання                            ОСОБА_4 ,
прокурорів                          ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
виправданої                        ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),
захисника                            ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 лютого 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42015200000000179, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Саратов РФ, жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 371, ч. 2 ст. 375 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувалась у постановленні завідомо незаконного рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, вчиненому в інших особистих інтересах, а також у постановленні завідомо неправосудної ухвали з корисливих мотивів чи в інших особистих інтересах, за наступних обставин.
Так, слідчий суддя Ковпаківського районного суду м. Суми ОСОБА_8 , діючи умисно, з метою постановлення завідомо неправосудних ухвал при фактичному здійсненні правосуддя, з кар`єристських мотивів та інших особистих інтересів, достовірно знаючи, що учасники мирної акції протесту були затримані всупереч вимогам ч. 1 ст. 208 КПК, та повідомлені про підозру у вчиненні тяжкого злочину, всупереч вимогам ч. 1 ст. 276 КПК, за відсутності достатніх, належних та допустимих доказів, які б вказували на обґрунтованість підозри ОСОБА_10 і ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 341 КК, та ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 ст. 341 КК, чітко усвідомлюючи, що ризики, які б давали будь-які підстави вважати, що вони можуть вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК, відсутні, враховуючи, що відомості, викладені у клопотаннях про обрання їм запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, є недостовірними, не були доведені прокурором у ході судового засідання, усвідомлюючи завідомо неправосудний характер прийнятого рішення і бажаючи цього, всупереч вимогам ч. 3 ст. 176, ч. 2 ст. 177, ч. 1 ст. 178, ч. 1 ст. 194 КПК, 28 та 29 січня 2014 року, перебуваючи у нарадчій кімнаті склала, підписала та постановила, оголосивши у судовому засіданні, завідомо неправосудні ухвали про застосування запобіжних заходів у вигляді домашнього арешту відносно  ОСОБА_10 та особистого зобов`язання відносно ОСОБА_11 та ОСОБА_12 - учасників мирної акції протесту, що відбулась 26-27 січня 2014 року біля будівлі Сумської обласної ради. 
Вироком Богодухівського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2021 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду,  ОСОБА_8 визнано невинуватою та виправдано у зв`язку з недоведеністю в діях останньої складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 371 та ч. 2 ст. 375 КК.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. 
Вказує, що суд апеляційної інстанції у порушення ч. 3 ст. 404 КПК необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання сторони обвинувачення про повторне дослідження доказів, які на думку прокурора, підтверджують факт вчинення ОСОБА_8 інкримінованих їй злочинів. Зазначене призвело до грубого порушення процесуального законодавства, та як наслідок залишення в силі ухваленого виправдувального вироку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Крім того, суд апеляційної інстанції усупереч вимогам ч. 2 ст. 419 КПК, поверхнево розглянув доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення, (зокрема, про те, що висновки районного суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та інші), і не навів в ухвалі переконливих аргументів на їх спростування, а лише обмежився простим констатуванням факту про законність рішення суду першої інстанції. 
Також, скаржник звертає увагу не те, що суд перебував у нарадчій кімнаті досить короткий проміжок часу, а тому є всі підстави вважати, що рішення апеляційним судом у вказаній справі було прийнято задовго до виходу до нарадчої кімнати без дослідження та оцінки доказів.   
Крім іншого, прокурор вважає, що судом апеляційної інстанції також допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки зазначено про те, що суддя не є суб`єктом злочину, передбаченого ст. 371 КК. 
Отже, ухвалу апеляційного суду не можна вважати законною та обґрунтованою, а тому вона підлягає скасуванню.   
Позиції учасників судового провадження
Прокурори підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити. Виправдана та її захисник заперечували проти задоволення цієї скарги.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як визначено ст. 419 КПК, в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Так, ст. 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Водночас, стандарт доведення винуватості «поза розумним сумнівом» полягає у тому, що за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, які були досліджені в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення. 
Разом із тим, виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. 
Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались зазначених вимог закону.
Як вбачається з вироку суду, ОСОБА_8 обвинувачувалась у тому, що вона, будучи суддею Ковпаківського районного суду м. Суми, маючи відповідну фахову підготовку та досвід роботи, з метою постановлення завідомо неправосудних ухвал, з кар`єристських мотивів та інших особистих інтересів, знехтувала вимогами законодавства і постановила низку завідомо неправосудних ухвал, якими незаконно застосувала запобіжні заходи у вигляді домашнього арешту та особистого зобов`язання до учасників мирної акції протесту.
Суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 94 КПК, у судовому засіданні перевірив зібрані під час досудового розслідування та судового провадження докази, на які посилалася сторона обвинувачення, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку, як окремим доказам, так і їх сукупності, навів детальний аналіз досліджених доказів та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність виправдання ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 371, ч. 2 ст. 375 КК.
Водночас, не зважаючи на те, що на час ухвалення вироку суду, інкриміноване ОСОБА_8 діяння, передбачене ст. 375 КК, втратило чинність, судом у ході розгляду справи було досліджено всі докази кримінального провадження, так як остання обвинувачувалась також у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 371 КК. Разом з тим, стороною обвинувачення було надано докази без будь-якого розмежування.
Зокрема, судом було безпосередньо досліджено письмові докази, допитано ОСОБА_8 , потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та свідків, що детально відображену у вироку. 
На підставі досліджених доказів суд першої інстанції дійшов висновку, що стороною обвинувачення не доведено, яку завідомо неправильну норму матеріального права застосовано слідчою суддею ОСОБА_8 під час ухвалення рішень, чи які грубі порушення норм процесуального права допущено нею під час розгляду клопотань про обрання потерпілим запобіжних заходів, чи яка завідома невідповідність міститься у висновках, викладених нею в ухвалах суду, що не відповідала фактичним обставинам справи. 
Окрім того, стороною обвинувачення не доведено жодним доказом, викладене обвинувачення в частині кар`єристських мотивів та інших особистих інтересів судді ОСОБА_8 при розгляді клопотань про обрання запобіжного заходу потерпілим та ухваленні судових рішень. 
Тобто, стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_8 постановила завідомо неправосудні ухвали про обрання потерпілим запобіжних заходів з кар`єристських мотивів та інших особистих інтересів. 
Отже, надані докази стороною обвинувачення та досліджені судом першої інстанції докази не містять підтвердження вчинення ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, в яких вона обвинувачувалась, як не містять і доведеності необхідних складових елементів кримінальних правопорушень, а саме об`єктивної та суб`єктивної їх сторони.
Таким чином, жоден із доказів сторони обвинувачення також не підтверджує того, у чому полягає незаконність дій судді ОСОБА_8 під час ухвалення нею рішень відносно потерпілих у даному кримінальному провадженні, у чому виражається неправосудність судових рішень прийнятих нею, та того, що суддя діяла з кар`єрських мотивів та інших особистих інтересів.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано виправдав ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень, з чим погодився апеляційний суд та погоджується і колегія суддів.
Переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, суд апеляційної інстанції належним чином перевірив викладені в ній доводи (про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону), аналогічні тим, що викладені в його касаційній скарзі, визнав їх безпідставними, мотивував своє рішення та зазначив підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
При цьому, на виконання постанови Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року під час апеляційного розгляду судом було повторно досліджено обставини та докази, допитані свідки та потерпілі, зазначені прокурором в апеляційній скарзі. 
За результатами апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про виправдання ОСОБА_8 , зазначивши, що вони зроблені на підставі ґрунтованого аналізу наданих сторонами доказів. 
Суд звернув увагу на те, що обвинувачення ґрунтувалось на постановленні ОСОБА_8 неправосудної ухвали лише на тій підставі, що вона була скасована вищою інстанцією. Перевіряючи вказані твердження апеляційний суд зазначив, що немає жодних законодавчих підстав стверджувати, що неправосудне судове рішення це у будь-якому випадку таке рішення, яке було скасовано вищою судовою інстанцією. 
Крім цього, сам по собі факт закриття в подальшому кримінального провадження, за відсутністю в діях підозрюваних ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 341 КК, не може бути передумовою для притягнення особи до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 375 КК, чи за відсутності належних і допустимих доказів свідчити про умисне порушення слідчим суддею приписів закону, як про це стверджує прокурор. 
Водночас, суд апеляційної інстанції наголосив на обґрунтованості висновку місцевого суду про те, що стороною обвинувачення не доведено, яку завідомо неправильну норму матеріального права застосовано слідчою суддею ОСОБА_8 під час ухвалення рішень, чи які грубі порушення норм процесуального права допущено нею під час розгляду клопотань про обрання потерпілим запобіжних заходів, чи яка завідома невідповідність міститься у висновках, викладених нею в ухвалах суду, що не відповідала фактичним обставинам справи. Також, не доведено стороною обвинувачення і будь-якого корисливого мотиву чи іншого особистого інтересу судді у постановленні рішення.
При цьому, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у суді першої інстанції підтвердили, що не вважали себе потерпілими від дій слідчої судді ОСОБА_8 і наголосили, що постановленні нею рішення були виважені та не є неправосудними. Вказані показання ОСОБА_10 і ОСОБА_12 підтвердили під час апеляційного розгляду справи. 
Відносно потерпілого ОСОБА_11 суд зазначив, що останнього не вдалося допитати під час апеляційного розгляду, незважаючи на всі вжиті заходи для забезпечення його участі в судовому засіданні. 
Також, не вдалося дослідити звукозапис судового засідання, в якому він надавав показання у суді першої інстанції, через неналежний звукозаписуючий пристрій, оскільки потерпілий перебував в іншому приміщенні та його участь була забезпечене по відеоконференції. Разом з цим, ОСОБА_8 , котра перебувала з потерпілим в одному приміщенні під час допиту, підтвердила викладені у вироку місцевого суду показання потерпілого, які суд сприймав безпосередньо під час судового засідання. 
Апеляційний суд звернув увагу на те, що прокурор не стверджував про неправильний або спотворений виклад показань ОСОБА_11 у вироку суду, а тому вважав, що вони відповідають дійсності та іншої оцінки їм не надав. 
З ухвали апеляційного суду вбачається, що судом були повторно допитані свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , які надали аналогічні показанням, що і в місцевому суду, та яким надано належну оцінку.
Разом з цим, у зв`язку з неможливістю забезпечити безпосередній допит в апеляційній інстанції інших свідків, зазначених прокурором, оскільки свідок ОСОБА_17 на час апеляційного розгляд помер, свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 перебувають за межами кордонів України, а ОСОБА_20 перебуває на військовій службі в ЗС України, суд апеляційної інстанції дослідив звукозаписи судових засідань під час яких було допитано вказаних свідків.
Отже, суд належним чином дослідив матеріали відповідних кримінальних проваджень та інші надані прокурором докази, які в цілому не доводять кар`єристських мотивів та особистих інтересів слідчої судді ОСОБА_8 при розгляді клопотань про обрання запобіжного заходу ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 та під час ухвалення судових рішень.
При цьому, обґрунтовано суд звернув увагу на те, що слідчий суддя ОСОБА_8 усі клопотання про обрання запобіжних заходів розглянула у строки, визначені кримінально процесуальним законодавством, за правилами територіальної підсудності та своїх юрисдикційних повноважень, а також у відповідності до вимог та без порушень кримінально процесуального законодавства. 
У підсумку суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що за наслідками судового розгляду стороною обвинувачення не доведено належними і допустимими доказами поза розумним сумнівом наявність в діянні ОСОБА_8 складу інкримінованих злочинів, у зв`язку з чим місцевий суд обґрунтовано виправдав останню на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК. 
Колегія суддів вважає, що апеляційний суд належним чином умотивував свої висновки.
Доводи прокурора щодо порушень правил ч. 3 ст. 404 КПК не знайшли підтвердження.
За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції неповністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується (ч. 3 ст. 404 КПК).
За змістом цієї норми процесуального закону учасник судового провадження має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й повинен зазначити, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити, та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями чи взагалі не досліджені.
Водночас, як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд апеляційної інстанції на виконання вказівок Верховного Суду, розглядаючи справу за апеляційною скаргою сторони обвинувачення, повторно дослідив обставини та докази, допитав свідків ( ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ), і потерпілих ( ОСОБА_10 і ОСОБА_12 ). Обставини за яких суд був позбавлений можливості допитати потерпілого ОСОБА_11 та деяких свідків, детально викладені в ухвалі та є обгрунтованими. При цьому, судом було досліджено звукозаписи судових місцевого суду, на яких зафіксовані показання цих свідків ( ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 ).
Отже, апеляційний суд дослідивши відповідні докази, погодився з їх оцінкою, наданою судом першої інстанції. Відтак, доводи прокурора про недотримання цим судом вимог ч. 3 ст. 404 КПК є необґрунтованими.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що суди першої та апеляційної інстанцій дотрималися вимог статей 10, 22 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуто у відповідності до вимог КПК.
Крім того, прокурор вважає хибними висновки суду про те, що слідчий суддя не є суб`єктом злочину, передбаченого ст. 371 КК, однак, на думку колегії, вказані твердження не впливають на правильність виправдання ОСОБА_8 , оскільки висновки суду обґрунтовані не тільки цим, а і відсутністю в діянні останньої складу зазначеного кримінального правопорушення, а саме його  об`єктивної та суб`єктивної сторони.
Також в касаційній скарзі прокурор зазначає, що апеляційний суд перебував у нарадчій кімнаті досить короткий проміжок часу, а тому, на його думку, рішення у вказаній справі було прийнято судом задовго до виходу у нарадчу кімнату. 
Колегія суддів вважає такі доводи безпідставними, оскільки статті 367, 371, 418 КПК, які передбачають порядок ухвалення судового рішення в нарадчій кімнаті, не забороняють суддям готуватися до судового засідання, зокрема, вивчати матеріали провадження та готувати один чи кілька альтернативних проектів судового рішення до початку судового засідання. 
Під час перегляду кримінального провадження, суд касаційної інстанції не встановив обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про невинуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень. 
Що стосується тверджень про те, що суд апеляційної інстанції не дав відповідей на всі доводи, викладені в апеляційній скарзі сторони обвинувачення, то на думку Суду, вони є безпідставними. 
Так, вимоги до мотивування судових рішень засновані на положеннях ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. З урахуванням позицій ЄСПЛ про неможливість тлумачення п. 1 ст. 6 цієї Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України»), у цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано. Апеляційний суд надав обґрунтовані відповіді на основні доводи, зазначені в апеляційній скарзі прокурора, навів переконливі аргументи на їх спростування, указав підстави, з яких визнав скаргу необґрунтованою, та належним чином мотивував свою позицію. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора, та матеріали розглядуваної справи не містять вказівки на допущення порушень норм матеріального чи процесуального законів, які б ставили під сумнів обґрунтованість прийнятого судового рішення.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, то касаційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 лютого 2025 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                      ОСОБА_3