Справа № 195/1908/25
2/195/94/26 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И
15.01.2026 року с-ще Томаківка Дніпропетровської області 
Томаківський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді –Кондус Л.А., при секретарі – Дєєвої Ю.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в залі суду смт.Томаківка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, -
В С Т А Н О В И В :
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку.  
Представник позивачки – адвокат Івахненко О.О. обґрунтовує позовні вимоги тим, що 10 жовтня 2025 року позивачкою у справі ОСОБА_1 , за Договором купівлі – продажу, зареєстрованому в реєстрі за № 3053, в ТОВ «АГРО-МОДЕРН» придбано у приватну власність житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 . Відповідно до зазначеного Договору купівлі - продажу позивачка зареєструвала за собою право власності на житловий будинок, і відповідно являється власником вказаного житлового будинку з надвірними спорудами.
Як власник зазначеного нерухомого майна, позивач вирішила реалізувати своє право щодо отримання присадибної земельної ділянки. Проте тільки зараз з`ясувалося, що присадибна земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння, на праві власності належить: ОСОБА_2 , який набув право власності на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 151077, зареєстрованому в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 122540001000050. 
Право власності на земельну ділянку, на якій розміщений житловий будинок, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер інформаційної довідки: 356941961 від 04.12.2023 року, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно ні за ким не зареєстровано. 
Ухвалою суду від 03.12.2025 року у справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками.
Представник позивачки – адвокат Івахненко О.О. подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивачки, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позовних вимог не заперечує. 
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України  фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що даний позов підлягає задоволенню, так як знайшов своє підтвердження матеріалами справи, що підтверджують вказані факти та викладені правовідносини.
Судом встановлено, що 10 жовтня 2025 року позивачкою у справі ОСОБА_1 , за Договором купівлі – продажу, зареєстрованому в реєстрі за № 3053, в ТОВ «АГРО-МОДЕРН» придбано у приватну власність житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 (а.с.9-10).
Відповідно до зазначеного Договору купівлі - продажу позивачка зареєструвала за собою право власності на житловий будинок, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про реєстрацію права власності, номер витягу: 447183690 від 10.10.2025 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1183071012254), і відповідно являється власником житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11). 
Проте тільки зараз з`ясувалося, що присадибна земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння, на праві власності належить: ОСОБА_2 , який набув право власності на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 151077, зареєстрованому в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 122540001000050 (а.с.12). 
Згідно змісту зазначеного Державного акта земельна ділянка розташована на території: АДРЕСА_1 , площею 0,2500 гектарів, кадастровий номер земельної ділянки 1225455100-05-001-0001, передана для будівництва та обслуговування жилого будинку та згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки розташована під домоволодінням і відповідно призначена для його обслуговування. 
Зазначені обставини підтверджуються інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 28.10.2025 року, зі змісту якого слідує, що земельній ділянці присвоєно кадастровий номер: 1225455100-05-001-0001, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.13-14).
За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. 
Аналогічне положення закріплене статтею 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Відповідний висновок висловлений у постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16.
При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України в редакції, що була чинною, починаючи з 01 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на нерухоме майно має також і право на земельну ділянку, на якій це майно розміщено та необхідну для обслуговування нерухомого майна.
Такого висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 сформульовано висновки про те, що при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 01 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. 
У постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 Велика Палата Верховного Суду ще з більшою категоричністю заявила: «принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об?єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об?єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об?єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об?єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності».
Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
На сьогоднішній день позивачка користується зазначеною земельною ділянкою як власник домоволодіння, розташованого на ній, що не суперечить суспільним інтересам та не порушує прав інших осіб. 
Право власності на земельну ділянку, на якій розміщений житловий будинок, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер інформаційної довідки: 356941961 від 04.12.2023 року, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно ні за ким не зареєстровано.
Згідно з експертним висновком суб`єкта оціночної діяльності дійсна ринкова вартість житлового будинку станом на 30.10.2025 року складає 98 067,00 гривень (а.с.15).
Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
У відповідності до ст. 321 ЦК України: «Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні».
Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. 
Виходячи із наведеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і має підстави для задоволення позову в повному обсязі. 
Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачка просить звільнити відповідача від сплати на її користь судового збору, тому суд вважає можливим звільнити відповідача від відшкодування таких витрат. 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 4,9, 83, 229, 235, ч.2 ст. 247, 258, 259, 265, 268, 274 ЦПК України, суд 
В И Р І Ш И В :
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право особистої приватної власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,2500 гектарів, кадастровий номер 1225455100-05-001-0001, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Сплачений у справі ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1211,20 грн. залишити в дохід держави, звільнивши від відшкодування таких витрат ОСОБА_2 .
Відомості про сторони: 
Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 . 
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів після проголошення рішення. 

Суддя:	  	Л. А. Кондус