ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

14 січня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/7294/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),
суддів: Чепурнова Д.В., Шальєвої В.А., 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Вадима Меламед на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 05 вересня 2025 року 
у адміністративній справі № 280/7294/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 05 вересня 2025 року відмовлено у задоволені заявленого позивачем ОСОБА_1 в особі адвоката Вадима Меламед клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду та про продовження терміну усунення недоліків, а позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - повернуто особі, яка її подала, з роз`ясненням позивачеві, що повернення позовної заяви, згідно ч.8 ст.169 КАС України, не позбавляє його права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Зазначена ухвала суду оскаржена в апеляційному порядку позивачем по справі з підстав порушення норм процесуального права, не врахування доводів позивача, у звязку з чим просить її скасувати та повернути матеріали справи до суду першої інстанції для продовження їх розгляду.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, правильність застосування норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з нижченаведеного.
Як встановлено за матеріалами справи, позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області надійшла до Запорізького окружного адміністративного суду засобами системи «Електронний суд» 20 серпня 2025 року і в цій заяві позивач просить суд: визнати протиправними дії Відповідача що призвели до дискримінації ОСОБА_1 за ознакою раси, етнічного походження та місця проживання та до порушення принципу недискримінації позивача, який зазнає обмеження порівняно з іншими пенсіонерами в аналогічній ситуації, через виключення його, як представника дискримінованої групи - громадян України, євреїв та неєвреїв, асоційованих з ними, які виїхали на ПМП за кордон в Ізраїль, з кола осіб, яким проводиться індексація, масові перерахунки, доплати і надбавки до пенсії, відповідно до пенсійного законодавства в діючій редакції на момент нарахування до виплати та через застосування до розрахунку його пенсії законодавства не діючого на момент прийняття управлінських актів стосовно перерахунку його пенсії, без врахування даних заробітної плати; скасувати рішення відповідача №084650010988 від 18.12.2024 та від 25.12.2024 та зобов`язати відповідача: 1) негайно припинити дискримінацію та утриматися від вчинення дій, що призвели до цієї дискримінації та порушення принципу недискримінації, зокрема від виконання протиправних дискримінаційних вказівок Пенсійного фонду стосовно виплати пенсії громадянам виїхавшим на ПМЖ за кордон без автоматичного перерахунку та індексації на момент виплати; 2) з метою відновлення законності та захисту публічних інтересів визнати недійсним рішення відповідача №084650010988 від 18.12.2024, відповідно до ст. 86 Закону Про адміністративну процедуру; 3) вжити необхідних заходів для включення Позивача до кола осіб, яким Відповідач проводить індексацію, автоматичні масові перерахунки, доплати та надбавки до пенсії, відповідно до пенсійного законодавства в редакції, чинній на момент здійснення перерахунку пенсії для фактичної виплати; 4) усунутись від опрацювання справи позивача в режимі “макетної обробки”; 5) нарахувати та виплатити Позивачу пенсію без застосування режиму “Макетної обробки” з врахуванням та компенсацію за моральну шкоду в сумі 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) грн.; 6) здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 за період починаючи з 07.10.2009 на підставі даних про заробітну плату, які наявні в архівній пенсійній справі Позивача, з осучасненням пенсії її індексацією, масовими перерахунками, нарахуванням вікових надбавок та доплати за понаднормовий стаж, в розмірі на момент нарахування до фактичної виплати пенсії, за винятком сплачених сум, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів; 7) здійснити виплату на визначений позивачем банківський рахунок.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 25.08.2025 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду уточненої позовної заяви із формулюванням позовних вимог у відповідності до ч.1 ст.5 та п.4, 5 ч.5 ст.160 КАС України, доказів сплати судного збору на суму 4 906,88 грн., власноруч засвідчену копію паспорта позивача або іншого доказу на підтвердження її правосуб`єктності, заяви про поновлення процесуального строку звернення до суду із зазначенням поважних причин пропуску та доказів на їх підтвердження.
04 вересня 2025 року позивачем через систему «Електронний суд» до суду надійшла заява про усунення недоліків позову та заяву про поновлення строку звернення до суду, в якій позивач вказує на те, що він скористався своїм правом на оскарження «бездіяльності з питань дискримінації» відповідно до термінології Закону України № 5207-VI та сформулював основну немайнову вимогу таким чином «Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо перебування громадянина ОСОБА_1 - представника дискримінованої групи громадян України, євреїв та неєвреїв, асоційованих з ними, які виїхали на постійне місце проживання до Ізраїлю - у ситуації забороненой дискримінації порівняно з іншими пенсіонерами», інші ж позовні вимоги є похідними та спрямовані на усунення наслідків визнаної дискримінації та відновлення прав позивача до стану, в якому вони мали б бути за відсутності дискримінації.
Вирішуючи вказану заяву по суті, суд першої інстанції пояснюючи законодавчо встановлене розуміння «протиправності» дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень зауважив, що пенсійний орган вчиняє щодо позивача дискримінацію, але при цьому позивач оскаржує бездіяльність щодо дискримінації позивача, що в свою чергу не є тотожним поняттю «бездіяльність» і таким чином за висновками суду першої інстанції позивачем сформовано першу позовну вимогу таким чином, що вона не є основною до позовних вимог, які позивач заявляє до відповідача в частині зобов`язання відповідача вчинити певні дії, а відповідно, позовні вимоги, які направлені на зобов`язання відповідача вчинити певні дії, не є похідними від першої позовної вимоги.
Разом з тим, суд першої інстанції правильно наголошуючи на тому, що на стадії прийняття позовної заяви до свого провадження не наділений повноваженнями визначати обґрунтованість заявлених позовних вимог та спосіб захисту порушених прав позивача, оскільки саме позивач наділений правом на звернення та обов`язком визначення способу захисту, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 22.02.2024 по справі №990/150/23 обґрунтовано виснував, що незважаючи на заявлення однієї позовної вимоги щодо визнання певної бездіяльності або дій відповідача та заявлення декількох вимог про зобов`язання відповідача вчинити певні дії, які не можуть бути похідними від першої позовної вимоги, не може вважатися в розумінні КАС України та Закону України «Про судовий збір» однією основною вимогою немайнового характеру.
Крім того, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що перша та подальші позовні вимоги стосуються правовідносин, які регулюються різними нормами права, мають відмінні риси та мають відособлений, окремий характер регулювання, а тому у даному випадку подальші вимоги не ґрунтуються на першій вимозі та не є похідними, що в свою чергу свідчить про те, що заява представника позивача не направлена на усунення недоліків позовної заяви, а до суду не надано документу про доплату судового збору у розмірі 4 906,88 грн.
Колегія суддів у повному обсязі погоджується з вищевикладеними обґрунтуваннями суду першої інстанції, разом з тим, вважає, що суд не надав належної оцінки тому, що у строк встановлений судом позивачем до заяви про виправлення недоліків було надано уточнену позовну заяву в якій було виключено майнові вимоги та надано квитанцію про сплату судового збору, а також заявлено клопотання про поновлення строку звернення до суду з одночасним проханням продовжити строк для усунення недоліків у разі якщо суд встановить, що недоліки усунуто не повному обсязі і вказати, які саме вимоги залишилися без оплати судовим збором.
Внаслідок не належної оцінки уточненої позовної заяви та не формального підходу суду до прохання роз`яснити які саме вимоги залишилися без оплати судовим збором і встановити для усунення цих недоліків додатковий строк, суд першої інстанції лише узагальнено суто юридичною мовою надав роз`яснення відмінності між собою протиправних дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень і розуміння «похідних позовних вимог», що може бути не зрозумілим для особи без юридичної освіти, або без достатнього досвіду в юридичній практиці, тим більш, що навіть професійними суддями (усіх рівнів судової системи) з цього питання достатньо часто допускаються помилки, саме тому, колегія суддів вважає в цій частині ухвалу суду першої інстанції такою, що підлягає скасуванню з направленням матеріалів справи до того ж суду для продовження їх розгляду.
Як встановлено колегією суддів, другою підставою для повернення позовної заяви ОСОБА_1 внаслідок пропуску строк звернення до суду, колегія суддів з`ясувала, що з цього питання спираючись на положення ч.1 і ч.2 ст.122 КАС України та аналізуючи позицію судів щодо законодавчого обмеження строку оскарження рішення, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, запровадженого з метою досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, зокрема, згадуючи правові висновки Європейського Суду з прав людини у справі Мельник проти України від 28.03.2006 та у постанові Верховного Суду від 11.11.2021 у справі № 260/611/21, а також Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011, яким визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя - суд першої інстанції виходив тільки з того, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів, що насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, і ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
За наведених обставин та положень КАС України, якими у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для його поновлення та розгляду справи є лише наявність поважних причин, тобто обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами, суд першої інстанції цитуючи перелік причин пропуску строку які можуть вважатися поважними (1. це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2. це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3. ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4. ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування), суд першої інстанції хоча і наголосив на тому, що поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, що узгоджується постановою Верховного Суду від 31.03.2020 по справі № 807/235/16, а також на умовах поновлення та розгляду справи, якщо встановлені законом процесуальні строки порушені з поважних причин – суд у той же час виснував, що позивач у заяві про поновлення пропущеного строку звернення не вказав жодного аргументу щодо поважності причин пропущеного строку на звернення до суду, а його доводи про отримання пенсії вперше лише у травні 2025 року не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.
Тобто, у даному спірному випадку суд першої інстанції взагалі не надав належної оцінки фактичним обставинам, які передували зверненню позивача до суду з позовом у цій справі, яких на стадії відкриття провадження у цій справі було достатньо для розуміння предмету і характеру спірних між позивачем та пенсійним органом відносин, що не завершилися за період починаючи з 2009 р. і по 2025 р., і відповідно, порушення прав позивача за захистом яких він мав можливість звернутися фактично лише у 2025 році, оскільки при вирішенні питання у судовому порядку про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду по справі №280/911/25, відповідач повідомляв суд та позивача тільки про те, що за період з 07.10.2009 по 31.12.2024 ним була донарахована пенсія у сумі 247505,51 грн., які були перераховані відповідачем у травні 2025 року на банківський рахунок позивача, а вже тільки після відповідних звернень позивача, відповідач листом від 31.03.2025 року №0800-0202-8/30881 повідомив про розмір його пенсії з 01.03.2024 становить 2361,00 грн., хоча раніше відповідач листом від 24.02.2025 року надавав розрахунок заробітної плати позивача та рішення №084650010988 від 25.12.2024 року про перерахунок його пенсії лише починаючи з 01.03.2024 року.
Усі наведені обставини мають оцінюватися судом під час розгляду даної справи, оскільки на стадії відкриття провадження у суду відсутня процесуальна можливість їх аналізу та перевірки, відповідно, колегія суддів визнає у даному спірному випадку посилання суду першої інстанції на пропущення позивачем встановленого строку звернення до суду за захистом своїх пенсійних прав безпідставним та незаконним, що також є підставою для скасування оскаржуваної у цій справі ухвали, оскільки навіть якщо судом і буде встановлено факт пропущення позивачем строку звернення до суду, то і в цьому випадку права позивача підлягають захисти в межах процесуальних строків, а відповідно до рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011встановлення державою відповідних обмежувальних процесуальних строків строків звернення до суду не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. 
Підсумовуючи вищевикладене у сукупності та з огляду на наявність в матеріалах даної справи відповідних письмових доказів, які дають змогу розглянути справу на їх підставі по суті виниклого спору, колегія суддів визнає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви позивача.
Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 317, 320, 321, 325 КАС України, суд – 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 05 вересня 2025 року – скасувати, а матеріали справи № 280/7294/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - направити до суду першої інстанції для продовження їх розгляду.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова 

суддя Д.В. Чепурнов 

суддя В.А. Шальєва 

Судове рішення набрало 
законної сили 
14 січня 2026 року 
Виготовлено з автоматизованої 
системи документообігу суду
Суддя С.В. Сафронова