П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  600/2273/25-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лелюк О.П. 
Суддя-доповідач -  Курко О. П.   
09 грудня 2025 року                                                                                 
                                                                                                                    м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Курка О. П. 
суддів:  Боровицького О. А.  Ватаманюка Р.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 07 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 07 листопада 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області від 10 квітня 2025 року №126 про відмову ОСОБА_1 у проведенні перерахунку її пенсії у зв`язку із зміною страхового стажу, набутого до 01 січня 2004 року.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03 квітня 2025 року про перерахунок пенсії у зв`язку із зміною страхового стажу, набутого до 01 січня 2004 року, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
В задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.  
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.     
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було призначено з 05 вересня 2017 року пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». При визначенні розміру пенсії було враховано страховий стаж позивача тривалістю 34 роки 10 місяців 17 днів.
Як вбачається з матеріалів справи і що також не заперечується учасниками, пенсійним органом неодноразово здійснювався перерахунок пенсії позивача. Так, зокрема, останній перерахунок пенсії ОСОБА_1 мав місце у серпні 2024 року у зв`язку з досягненням нею 65-річного віку. Після зазначеного перерахунку сума призначеної до виплати пенсії склала 3691,10 грн, до якої включено: 1689,99 грн - розмір пенсії за віком, обчислений відповідно до ст. 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі – Закон №1058-IV), виходячи з страхового стажу та заробітку (4851,68 грн х 0,34833); 671,01 грн – доплата до прожиткового мінімуму встановлена згідно ч. 1 ст. 28 Закону №1058-IV (до 2361,00 грн); 839,00 грн – доплата 65-річним до 40% мінімальної заробітної плати згідно ч. 2 ст. 28 Закону №1058-IV (до 3200,00 грн (8000,00 грн х 40%, де 8000,00 грн – розмір мінімальної заробітної плати затвердженої Законами України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» та «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 01.04.2024 та з 01.01.2025); 170,00 грн – доплата непрацюючим особам старшим 65-ти років з достатнім страховим стажем (для жінок 30 років) відповідно до абз.1 п. 7 Постанови №185 (до 3370,00 грн); 67,60 грн - доплата за 4 роки страхового стажу понад необхідних для жінок 30 років, встановлена згідно ч. 1 ст. 28 Закону №1058-IV (1689,99 грн. х 4%); 253,50 грн - підвищення розміру пенсії, відповідно до п. 3 ст. 29 Закону №1058-IV (1689,99 грн х 15%).
Починаючи з лютого 2025 року позивач неодноразово зверталась до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із запитами на отримання інформації щодо наявності або відсутності у неї права на перерахунок пенсії, а також щодо проведених перерахунків її пенсії, у тому числі й з урахуванням індексації. Додатково позивач просила у своїх запитах надати відомості про розрахунок її трудового та страхового стажу та інформацію про показники середньої заробітної плати, які враховувались при розрахунку пенсії.
Листами від 17 лютого 2025 року №985-662/Г-17/8-2400-25 та від 11 березня 2025 року №1322-1192/Г-17/8-2400/25 позивача повідомлено, зокрема, про порядок обчислення розміру пенсії, у тому числі й після її неодноразових перерахунків. Стосовно визначення тривалості страхового стажу, який становить 34 роки 10 місяців 17 днів, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області вказало, що для обчислення пенсії враховано заробітну плату за періоди з 01 грудня 1994 року по 30 листопада 1999 року (відповідно до довідки про заробіток) та з 01 липня 2000 року по 31 липня 2017 року (згідно даних, що містяться в системі персоніфікованого обліку, відповідно до фактично сплачених страхових внесків), при індивідуальному коефіцієнті заробітної плати – 0,60688. Стосовно періоду ведення позивачем підприємницької діяльності за 2004-2017 роки Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області вказало, що відповідно до сум сплачених внесків тривалість страхового стажу за вказаний період складає 11 років 4 місяці 3 дні. При цьому з урахуванням розміру мінімального страхового внеску, зокрема, встановленого на жовтень та листопад 2007 року, який становив 411,00 грн, та з урахуванням сплати позивачем страхових внесків за вказані місяці в розмірі 253,01 грн помісячно, до страхового стажу враховано по 17 календарних днів.
10 березня 2025 року ІНФОРМАЦІЯ_2 видано довідку №194, в якій вказано, що підполковник у відставці ОСОБА_2 (чоловік ОСОБА_1 , що не заперечується учасниками цієї справи) проходив дійсну військову службу у військовій частині НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 , у період з 08 січня 1992 року по 16 липня 1994 року. Разом з цим проживала дружина ОСОБА_1 , яка мала спеціальність стоматологія і не працювала з 08 січня 1992 року по 16 липня 1994 року у зв`язку з неможливістю працевлаштуватися за даною спеціальністю.
12 березня 2025 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою, в якій просила зарахувати до її стажу період з 08 січня 1992 року по 16 липня 1994 року, додавши, зокрема, копію зазначеної вище довідки №194 від 10 березня 2025 року, виданої ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Листом від 24 березня 2025 року №1562-1470/Г-17/8-2400/25 Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області повідомило позивача відсутність підстав для вирішення питання про перерахунок її пенсії згідно поданого нею звернення, додатково роз`яснивши порядок звернення із заявою про перерахунок пенсії, визначений Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затверджений постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07 липня 2014 року №13-1), зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за 1566/11846.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, 03 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до органу Пенсійного фонду України із заявою про перерахунок пенсії у зв`язку із зміною страхового стажу, набутого до 01 січня 2004 року, а саме у зв`язку з необхідністю зарахування до страхового стажу періоду перебування на території російської федерації з 08 січня 1992 року по 16 липня 1994 року, додавши довідку ІНФОРМАЦІЯ_3 від 10 березня 2025 року №194. Вказана заява за принципом екстериторіальності була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України у Полтавській області.
За результатами розгляду вказаної заяви Головним управлінням Пенсійного фонду України у Полтавській області прийнято рішення від 10 квітня 2025 року №126, яким ОСОБА_1 відмовлено у здійснення перерахунку її пенсії у зв`язку із зміною страхового стажу, набутого до 01 січня 2004 року.
Так, у вказаному рішенні зазначено, що до заяви було додано довідку №194 від 10 березня 2025 року на ОСОБА_2 , який проходив військову службу у російській федерації в період з 08 січня 1992 року по 16 липня 1994 року, а ОСОБА_1 проживала разом з чоловіком і не працювала у період з 08 січня 1992 року по 16 липня 1994 року. Однак, з 01 січня 2023 року російська федерація в односторонньому порядку припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року. Тому на осіб, які працювали в росії після 01 січня 1992 року, не поширюються норми Угоди щодо врахування при призначенні (перерахунку) пенсії російського стажу та заробітку.
Про ухвалене Головним управлінням Пенсійного фонду України у Полтавській області рішення від 10 квітня 2025 року №126 позивач була повідомлена листом Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 17 квітня 2025 року №2400-1706-8/14838.
За таких обставин позивач звернулась до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Так, звернення позивача до суду з цим позовом обумовлене її незгодою з висновками територіального органу Пенсійного фонду України щодо відсутності підстав для перерахунку пенсії ОСОБА_1 із зарахуванням до її страхового стажу періоду здійснення підприємницької діяльності з 01 квітня 2005 року по 01 липня 2010 року та періоду проживання з чоловіком-військовослужбовцем у місцевостях, де не було можливості працевлаштуватися за відповідною спеціальністю, з 01 лютого 1992 року по 16 липня 1994 року.
Зокрема, згідно з наявними у справі матеріалами позивач неодноразово зверталась до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області з проханням провести перерахунок її страхового стажу та, як наслідок, перерахувати розмір отримуваної пенсії у зв`язку із збільшенням страхового стажу.
Таке звернення мало місце, зокрема, і 03 квітня 2025 року, що визнається позивачем у позові та не заперечується відповідачами у відзивах.
Також сторонами цієї справи визнається, що за результатами розгляду звернення позивача, яке мало місце у квітні 2025 року, 10 квітня 2025 року відносно ОСОБА_1 було прийнято рішення №126, яким відмовлено у здійсненні перерахунку її пенсії у зв`язку із зміною страхового стажу, набутого до 01 січня 2004 року.
Зазначене рішення було прийняте Головним управління Пенсійного фонду України у Полтавській області як територіальним пенсійним органом, визначеного за принципом екстериторіальності для розгляду заяви ОСОБА_1 .
Таким чином, з наведеного вбачається, що зверненню позивача до суду з цим позовом передувало винесення Головним управлінням Пенсійного фонду України у Полтавській області рішення №126 від 10 квітня 2025 року про відмову у перерахунку пенсії ОСОБА_1 за її заявою від 03 квітня 2025 року.
Тобто, саме Головним управлінням Пенсійного фонду України у Полтавській області було прийнято рішення, яким відмовлено позивачу у перерахунку пенсії рішенням від 10 квітня 2025 року №126, у якому вказано і про відсутність підстав для зарахування до її страхового стажу періоду проживання з чоловіком-військовослужбовцем у місцевостях, де не було можливості працевлаштуватися за відповідною спеціальністю, з 08 січня 1992 року по 16 липня 1994 року.
Відтак, виходячи зі змісту доводів, якими обґрунтовано даний позов, враховуючи те, що зверненню позивача до суду з цим позовом слугувало, фактично, прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України у Полтавській області №126 від 10 квітня 2025 року, надаючи оцінку доводам сторін, а також враховуючи зміст наявних у справі матеріалів, суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості та інших випадках, передбачених законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулювання порядку формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом, визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).
Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Згідно з частиною першою статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Частиною четвертою статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ (далі – Закон №1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Згідно статті 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Частинами другою-четвертою статті 48 Кодексу законів про працю України встановлено, що на вимогу працівника, який вперше приймається на роботу, трудова книжка оформляється роботодавцем в обов`язковому порядку не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. Роботодавець на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.
Як встановлено абзацами 1, 2, 4 пункту 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі – Порядок №637, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 1 січня 2004 року.
Пунктом 13 Порядку №637 передбачено, що період проживання дружини військовослужбовця (крім військовослужбовців строкової служби) з чоловіком у місцевостях, де була відсутня можливість її працевлаштування за спеціальністю, підтверджується довідками (додаток 4), виданими командирами (начальниками) військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, підприємств, установ і організацій, або довідками, що видаються територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки чи відповідним підрозділом розвідувального органу. При цьому для дружини військовослужбовця, звільненого з військової служби, період проживання до 1 січня 2004 р. з чоловіком у місцевостях, де була відсутня можливість її працевлаштування за спеціальністю, підтверджується довідкою (додаток 4), виданою територіальним центром комплектування та соціальної підтримки чи відповідними підрозділами розвідувальних органів на підставі особової справи військовослужбовця, звільненого з військової служби, та інших документів, які підтверджують зазначений період.
Отже, в разі відсутності в трудовій книжці необхідних записів певний період роботи може підтверджуватися, зокрема, довідкою (довідками), виданою (виданими) командирами (начальниками) військових частин про неможливість працевлаштування дружини військовослужбовця у місцевостях, де була відсутня можливість такого працевлаштування за спеціальністю. Форма названої довідки встановлена Додатком №4 до Порядку №637, яка у свою чергу передбачає зазначення таких обов`язкових реквізитів: військове звання, прізвище, ім`я, по батькові військовослужбовця, номер військової частини та період проходження дійсної військової служби, факт проживання разом з військовослужбовцем його дружини, її спеціальність, період, протягом якого дружина не працювала у зв`язку із неможливістю працевлаштуватися за даною спеціальністю.
Як свідчать наявні у справі матеріали, 10 березня 2025 року ІНФОРМАЦІЯ_2 видано довідку за формою, визначеною Додатком №4 до Порядку №637, в якій вказано, що підполковник у відставці ОСОБА_2 (чоловік ОСОБА_1 ) проходив дійсну військову службу у військовій частині НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 , російська федерація, у період з 08 січня 1992 року по 16 липня 1994 року. Разом з цим проживала дружина ОСОБА_1 , яка мала спеціальність стоматологія і не працювала з 08 січня 1992 року по 16 липня 1994 року у зв`язку з неможливістю працевлаштуватися за даною спеціальністю. Підставою видачі вказаної довідки слугувала особова справа ХЖ-17158, яка підлягала пред`явленню до Пенсійного фонду України.
Між тим, відмовляючи позивачу у перерахунку її пенсії, Головне управління Пенсійного фонду України у Полтавській області у своєму рішенні від 10 квітня 2025 №126 вказало, що період перебування ОСОБА_1 разом з чоловіком-військовослужбовцем ОСОБА_2 під час проходження ним військової служби у російській федерації з 08 січня 1992 року по 16 липня 1994 року не підлягає зарахуванню з тих підстав, що з 01 січня 2023 року російська федерація в односторонньому порядку припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року. Тому на осіб, які працювали в росії після 01 січня 1992 року, не поширюються норми Угоди щодо врахування при призначенні (перерахунку) пенсії російського стажу та заробітку.
Надаючи оцінку таким доводам Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області, суд виходить з такого.
При визначені права на пенсійне забезпечення суд відповідно до частин першої, другої статті 4 Закону №1058-IV вправі застосовувати міжнародні договори з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі Україна та Російська Федерація.
Так, відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Згідно із абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом РФ «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; пільговий стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.
Статтею 7 Угоди між Урядом України і Урядом РФ «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14 січня 1993 року визначено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.
Згідно приписів пункту 2 статті 13 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Отже, зі змісту наведеного необхідно враховувати, що положення відповідних міжнародних договорів розповсюджується також і на питання, пов`язані із зарахуванням періодів роботи на території інших держав до страхового стажу та обчислення пенсій, пов`язаних із їх перерахунком. Діюче в Україні пенсійне законодавство передбачає, що у разі, якщо пенсія призначена на території України, а особа працювала на території російської федерації або на підприємстві зареєстрованому на території російської федерації після 13.03.1992, то цей стаж має враховуватись на території України як власний страховий (трудовий стаж), хоча пенсійні внески можуть сплачуватись в рф. Тобто, існує гарантія врахування страхового стажу кожної із сторін при призначенні пенсії на її території без перерахування страхових внесків.
Відтак, при прийнятті рішення щодо зарахування чи відмови в зарахуванні страхового стажу певних періодів роботи, орган пенсійного фонду повинен враховувати норми законодавства України, в сукупності з нормами законів тієї країни, на території якої працювала в спірний період роботи особа, яка звернулась за призначенням пенсії або ж перерахунком пенсії.
Окрім того, аналіз наведеного вказує на те, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
Суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 року №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» (далі Постанова №1328) передбачено вихід України з цієї Угоди, зазначений міжнародний договір України припинив свою дію для України з 19.06.2023 року.
Отже, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №1328 Україна як держава - учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
З огляду на викладене, суд відхиляє доводи Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області у рішенні №126 від 10 квітня 2025 року про відсутність правових підстав для зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду перебування її з чоловіком-військовослужбовцем ОСОБА_2 під час проходження ним військової служби у російській федерації з 08 січня 1992 року по 16 липня 1994 року, оскільки у названий період вказана Угода була обов`язкова для України як держави-учасниці. Водночас вихід російської федерації з даної Угоди жодним чином не впливає на зобов`язання України як держави-учасниці даної Угоди дотримуватися норм цієї та угоди та зарахувати стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди до трудового стажу, який враховується при встановленні права на пенсію.
Суд вважає, що згідно з нормами пункту 13 Порядку №637 надана позивачем довідка ІНФОРМАЦІЯ_3 від 10 березня 2025 року №194, яка складена за формою, визначеною Додатком №4 до Порядком №637, є достатньою підставою для зарахування такого періоду до страхового стажу позивача. При цьому доказів визнання такої довідки недостовірною або ж такою, що видана не у відповідності до вимог законодавства, яке регулює спірні відносини (зокрема, Порядок №637), відповідачами суду не надано.
Враховуючи викладене у своїй сукупності, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість дій Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо не зарахування до страхового стажу позивача періоду перебування її з чоловіком-військовослужбовцем ОСОБА_2 під час проходження ним військової служби у російській федерації з 08 січня 1992 року по 16 липня 1994 року.
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. 
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.       
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 07 листопада 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Курко О. П.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Боровицький О. А.    Ватаманюк Р.В.